Otázka k ústnímu zodpovězení s rozpravou O-000313/2011
Komisi
článek 115 jednacího řádu
Marie-Christine Vergiat
,
Kyriacos Triantaphyllides
,
Cornelia Ernst
,
Cornelis de Jong
,
Willy Meyer
,
Marisa Matias
,
Nikolaos Chountis
za skupinu GUE/NGL Předmět: Přístup ke zdravotní péči pro migranty bez dokladů
Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech, který podepsalo všech 27 členských států, stanoví, že právo na zdraví je jedním ze základních sociálních práv, které náleží každému.
Toto přesvědčení se odráží také v SFEU a Listině základních práv EU.
Studie, kterou nedávno provedla Agentura EU pro základní práva (FRA) v deseti členských státech , však ukazuje, že postupy uplatňované v jednotlivých členských státech v oblasti přístupu migrantů bez potřebných dokladů ke zdravotní péči se značně liší.
V šesti členských státech, v nichž byla studie prováděna, nebyl pro migranty bez dokladů zajištěn žádný bezplatný přístup k veřejné zdravotní péči, vyjma naléhavé péče.
V jednom z těchto států je zdravotní péče zajištěna, ale nemocnice mají povinnost nahlásit migranta bez potřebných dokladů příslušným orgánům v dané zemi.
Tato praxe má charakter vyzrazení důvěrných informací / udávání a je v rozporu s lékařskou etikou či univerzální povahou základních práv. Tím, že je migrantům bez dokladů znemožněn bezplatný přístup ke zdravotní péči, je ohrožováno zdraví všech.
Členské státy se obávají, že zdravotní péče, která by byla migrantům bez dokladů poskytována bezplatně, by byla spojena s potencionálně vysokými výdaji.
Všechny příslušné studie však dokládají, že čím více se investuje do bezplatné základní zdravotní péče přístupné všem, tím menší výdaje vznikají v souvislosti s nákladnou naléhavou péčí a zdravotní péčí jako takovou a tím menší je také riziko pro veřejné zdraví.
Právo na základní zdravotní péči je základním právem bez ohledu na postavení dané osoby.
Tuto povinnost musí vykonávat stát, namísto nevládních organizací a občanské společnosti, jak se momentálně děje v některých členských státech, v nichž není zajištěn neomezený přístup k základní zdravotní péči.
Mohla by Komise předložit komplexní studii zaměřenou na postupy, které v souvislosti s přístupem migrantů bez dokladů ke zdravotní péči uplatňuje všech 27 členských států?
Mohla by Komise lépe propagovat postupy a zprávy, jež jsou dokladem, že široký přístup k základní zdravotní péči je přínosný, zejména je-li zcela bezplatný, a to i z rozpočtového hlediska?
A mohla by Komise rovněž poskytnout informace o tom, jaké závěry vyvodí ze studie agentury FRA a jak se promítnou do ustanovení o zdravotní péči, která jsou v současnosti předmětem jednání v rámci balíčku směrnic o azylovém řízení a podmínkách přijetí?
FRA, Migranti v rámci neřízené migrace: přístup ke zdravotní péči v 10 členských státech Evropské unie, Vídeň 2011.
