A7-0243/2011
21.6.2011
RAPORT
Kindlustuse tagamise skeemid
(2011/2010(INI))
Majandus- ja rahanduskomisjon
Raportöör:
Peter Skinner
PE 456.981v02-00
SISUKORD
lk
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK................................................3
SELETUSKIRI............................................................................................................................8
SISETURU- JA TARBIJAKAITSEKOMISJONI ARVAMUS.................................................12
PARLAMENDIKOMISJONIS TOIMUNUD LÕPPHÄÄLETUSE TULEMUS.......................16
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK
kindlustuse tagamise skeemide kohta
( 2011/2010(INI) )
Euroopa Parlament,
– võttes arvesse komisjoni 12. juuli 2010. aasta teatist „Valge raamat kindlustuse tagamise skeemide kohta” ( KOM(2010)0370 );
– võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II)
ELT L 335, 17.12.2009, lk 1. ;
– võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrust (EL) nr 1094/2010, millega asutatakse Euroopa Järelevalveasutus (Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve)
ELT L 331, 15.12.2010, lk 48. ;
– võttes arvesse oma 4. juuli 2006. aasta resolutsiooni Equitable Life Assurance Society kriisi kohta
Vastuvõetud tekstid, P6_TA(2006)0293 . ;
– võttes arvesse Equitable Life Assurance Society kriisi uurimiskomisjoni 23. mai 2007. aasta lõpparuannet ( A6-0203/2007 );
– võttes arvesse kodukorra artiklit 48;
– võttes arvesse majandus- ja rahanduskomisjoni raportit ning õiguskomisjoni ja siseturu- ja tarbijakaitsekomisjoni arvamusi ( A7-0243/2011 ),
A. arvestades finantskriisi ajal ilmnenud tõsiasja, et tarbijate usaldus rahandussüsteemi vastu võib kiiresti kaduda, kui puuduvad piisavad meetmed, et hüvitada finantsasutuse pankroti tõttu tarbijale tekkinud kahjum;
B. arvestades, et kindlustuse tagamise skeemid (tagatisskeemid) võivad olla kasulik vahend, mille abil vähendada kindlustusvõtjate või vajaduse korral soodustatud isikute riske kindlustusandja pankroti korral;
C. arvestades, et tagatisskeemide vajalikkus, ülesanne ja struktuur ei ole hoiuste ega ka investeeringute tagamise skeemidega samalaadsed kindlustusandjate erinevate ärimudelite ja tarbijate erineva riskitaseme tõttu kindlustusandja pankroti korral;
D. arvestades paljusid eri tagatisskeeme liikmesriikides, kus tarbijale pakutakse eri tasemega kaitset paljude toodete osas ja mitmete eri rahastamismudelite põhjal;
E. arvestades, et finantskriisi tagajärjel ei tekkinud kindlustusvõtjatele ega (kui see on asjakohane) soodustatud isikutele märkimisväärseid kahjusid, ja arvestades, et Euroopa kindlustussektor väljus kriisist suhteliselt puutumatult;
F. arvestades, et Solventsus II direktiiviga võetakse kasutusele järelevalvealane sekkumismeetod, mis vähendab kindlustusandja pankroti tõenäosust ja sellest tulenevaid häireid kindlustusvõtjale või (kui see on asjakohane) soodustatud isikule;
G. arvestades, et Solvency II ja tagatisskeemide kasutuselevõtmine aitab luua võrdsed tingimused Euroopa kindlustusturul ja viia lõpule siseturu loomise;
H. arvestades, et Solventsus II puhul on kindlustusandja maksejõuetuse korral (kui kindlustusandja rikub solventsuskapitalinõuet) kaetud kindlustusvõtja ja (kui see on asjakohane) soodustatud isiku nõuded ning need satuvad ohtu vaid siis, kui kindlustusandja pankrotistub (kui tal ei ole piisavalt varasid, et katta kohustusi);
I. arvestades, et piiriülene kindlustustegevus ELis on vähene, kuid Solventsus II direktiivi rakendamise tulemusena see tõenäoliselt suureneb filiaalidele tugineva üleeuroopalise struktuuri pakutavate kapitalieeliste tõttu;
J. arvestades, et ühtlustatud ELi tagatisskeemide puudumise ja liikmesriikides kehtiva erineva korra tõttu on kindlustusvõtjatele pakutav kaitse ebatõhus ja ebavõrdne ning see on pidurdanud kindlustusturu toimimist, moonutades piiriülest konkurentsi,
K arvestades, et tarbijausaldust finantsteenuste siseturu toimimise suhtes saab tagada üksnes järjepideva tarbijakaitse kaudu, olenemata teenusepakkuja asukohast, peamiselt nii, et Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve (EIOPA) ja (kui see on asjakohane) pädevad riigiasutused kohaldavad järjekindlalt ja asjakohaselt toimivaid usaldatavusnõudeid ja tulemuslikku järelevalvet;
L. arvestades, et finantseerimisasutuse pankrotistumise mõju maksumaksjatele tuleb hoida võimalikult minimaalsena tulemusliku ja proportsionaalse järelevalve abil, mida teostavad riiklikud ja Euroopa järelevalveasutused,
1. tõdeb, et uus järelevalvekord ja tulevane Solventsus II raamistik edendavad tarbijakaitset;
2. palub komisjonil esitada Solventsus II raamistikus ja uues järelevalveraamistikus kehtestatud eeskirju ja mõisteid silmas pidades ettepanekud piiriülest standardimist käsitleva direktiivi vastuvõtmiseks, millega luuakse kõigis liikmesriikides sidus ja järjepidev tagatisskeemide piiriülene raamistik, mis on vaid viimase astme mehhanism, millega kaitsta tarbijat juhul, kui kindlustusettevõtja ei suuda enam oma lepingulisi kohustusi maksejõuetuse tõttu täita;
3. kutsub komisjoni üles esitama kiiresti ettepanek kindlustuse tagamise skeeme käsitleva direktiivi vastuvõtmiseks, mis on täienduseks hoiuste tagamise skeemidele, investeeringute tagamise skeemidele ja Solvence II-le;
4. tunnistab, et ebavõrdsete tingimuste võimalus võib põhjustada regulatiivset omavoli, mis mõjutaks tagatisskeeme; kutsub komisjoni üles analüüsima ühtlustamise ja üle ELi asutatud skeemide rakendamise ning päritoluliikmesriigi põhimõtte koosmõju, et selgitada välja, kas turul esineb olulisi moonutusi või mitte; on seisukohal, et see läbivaatamine peaks toimuma kolm aastat pärast Solventsus II täielikku rakendamist;
5. nõustub, et Solventsus II direktiiviga ei looda süsteemi, mille puhul kindlustusettevõtjad ei saaks pankrotti minna, ega kaitsta tarbijat kahjumi eest juhul, kui kindlustusettevõtja läheb pankrotti; palub seepärast komisjonil tagada, et vastuvõetav ühtne tagatisskeem oleks kooskõlas ja vastavuses Solventsus II direktiiviga;
6. toetab päritoluriigi põhimõtte kasutuselevõttu, mille kohaselt kõik kindlustusandja välja antud poliisid, olenemata müügi kohast, lähtuvad päritoluriigi põhimõtte alusel rakendatavast tagatisskeemist, ning tunnistades, et: a) Solventsus II-ga suureneb kindlustusteenuste piiriülene pakkumine ning b) kindlustusandja pankrotti seostatakse päritoluriigi järelevalve ebapiisavusega ning seega peaks vastutus pankroti eest langema päritoluriigi tagatisskeemile, mis peaks olema viimase astme mehhanism, millega kaitsta tarbijat ainult juhul, kui kindlustusettevõtja ei suuda enam oma lepingulisi kohustusi maksejõuetuse tõttu täita; kutsub komisjoni üles korraldama mõju-uuringu ja pidama avalikke konsultatsioone sidusrühmadega elukindlustuse prioriteetse kaasamise ja selle üle, kas kahjukindlustuse kaasamine piiriülestesse tagatisskeemidesse on praktiline asjakohase tarbijakaitse taseme ja liikmesriikide võrdsete võimaluste tagamiseks; on seisukohal, et komisjon ja EIOPA peaksid töötama välja põhjenduse, et tagada tagatisskeemide lisakulude kaalumine tarbijakaitse eesmärki silmas pidades; märgib, et kehtivad ELi õigusaktid hoiuste ja investeeringute tagamise skeemide kohta hõlmavad ainult säästutooteid;
7. nõuab, et riiklike tagatisskeemide rahastamismudel tugineks subsidiaarsuse põhimõttele, kajastades päritoluriigi järelevalve põhimõtet ja erinevusi olemasolevates tagatisskeemide mudelites; nõuab tungivalt, et komisjon ei pooldaks ainult eelrahastamist sellise lähenemisviisi kasuks rääkivate kaalukate argumentide puudumise ning häirete tõttu, mida see võib põhjustada;
8. nõuab, et liikmesriigid peaksid tagama selle, et nende tagatisskeeme testitakse ja neid teavitataks sellest, kui pädevad asutused täheldavad kindlustusettevõtja töös probleeme, mille puhul võib olla vajalik sekkuda vastava skeemi tegevusse; soovitab, et testimist tuleks teostada vähemalt iga kolme aasta järel või siis, kui olukord seda nõuab; on ühtlasi arvamusel, et EIOPA peaks tegema korrapäraselt vastastikuseid hindamisi, et kontrollida skeemide pikaajalist finantssuutlikkust ja nõuda vajaduse korral parandusi;
9. tunnistab, et subsidiaarsuse põhimõtte kohaldamine võib eel- või järelrahastamismudeli kasuks otsustamisel moonutada liikmesriikidevahelist konkurentsi; usub, et sellised konkurentsimoonutused mõjutavad võrdselt nii tarbijate kui maksumaksjate kaitse ning et komisjon peaks valima selliste moonutustega tegelemiseks ettevaatliku ning pikaajalise lähenemisviisi;
10. tõdeb, et tarbijakaitse tagamiseks on erinevaid võimalusi:
– hüvitamine: kindlustusandja maksejõuetuse korral hüvitatakse kindlustusvõtjale ja soodustatud isikule tekkinud kahju vahetult pärast korrapärast nõuete lahendamise protsessi;
– jätkumine: kindlustuslepingute jätkumine tagatakse kindlustusportfellide üleminekuga turu teistele kindlustusandjatele või selleks otstarbeks loodud eraldi üksusele;
soovitab, et võttes arvesse riikide turgude erinevat suurust, koondumist, tootekujundust ja pakutavaid kindlustustooteid lubataks tulevase tagatisskeemide raamistikuga kasutada mõlemat võimalust;
11. nõuab kindlalt, et kindlustusandja pankrotiga seotud teave peab olema tarbijatele kergesti kättesaadav, terviklik ja kergesti mõistetav ning osutama selgelt, millise ametiasutuse poole tarbija peab pöörduma, kui ta soovib esitada nõuet või päringut; on veendunud, et kõigi finantstagatiste või hüvitisskeemide ühtse kontrollpunkti loomine tagaks tarbijatele reaalse kasu kehtivatest õigusaktidest, hõlbustades eriti teavitamist ning lihtsustades piiriüleseid kontakte ja makseid;
12. rõhutab, et päritoluriigi põhimõtte kohaldamine tagatisskeemide suhtes saab olla tarbija vaatepunktist usaldusväärne vaid siis, kui tarbijate kogemusi tagatisskeemide mõlema funktsiooni (kindlustusportfelli üleminek ja kindlustusvõtjate kahjunõuete esitamine) osas on arvestatud; palub komisjonil nõuda riikliku järelevalve piires ühtset emakeelset asjaajamist ja kontrollpunkti loomist, kus tarbijad saaksid esitada kindlustustagatisnõudeid päritoluriigi tagatisskeemi asukohast olenemata; soovitab, et EIOPA arendaks vajaduse korral siduvate tehniliste standardite kaudu välja kooskõlastatud ja läbipaistva lähenemisviisi, mis põhineks lihtsusel ja headel tavadel;
13. rõhutab, et parandada tuleks tarbijate teadmisi ja teadlikkust finantsteenustest ja nendega seotud riskidest; soovitab seepärast luua Euroopa standardse teabelehe sarnase mehhanismi kindlustuspoliiside kohta, milles oleksid esitatud selgelt kohustuslikud hoiatused kindlustusega seotud keeruliste investeerimistoodete ohtude ja tagatisskeemi kohta, mis on seotud kindla riikliku ametiasutusega, et kindlustusvõtjatel oleks lihtsam mõista kindlustustooteid ja saada juurdepääs kogu vajalikule teabele;
14. usub, et päritoluriigi ja vastuvõtva riigi järelevalveasutused peaksid tegema asjaomaste tagatisskeemide ja Euroopa järelevalveraamistikuga täielikku koostööd, et vähendada kindlustusettevõtja pankrotist tulenevaid häireid kindlustusvõtjale või vajadusel soodustatud isikule vastuvõtvas riigis, tegutsedes järelevalveasutuste kolleegiumi kaudu koostöös EIOPA-a, et tagada kooskõla skeemide vahel;
15. palub komisjonil selgitada tagatisskeemide rolli seoses vahendajatega;
16. on seisukohal, et kindlustusvõtjatele ja soodustatud isikutele laiaulatusliku ja pideva kaitse tagamiseks peaks komisjon meeles pidama ja arvestama ka teisi olemasolevaid kaitsemehhanisme ja õigusakte; usub, et tagatisskeemi tuleks kasutada siis, kui muud kaitsemehhanismid ei ole toiminud;
17. nõuab, et uued ELi õigusaktid ei tohiks nõrgestada kaitset, mida pakuvad olemasolevad liikmesriikide tagatisskeemid, ning et tarbijad ei tohiks puuduste tõttu kindlustusandjate piisava järelevalve reguleerimisel kanda mingit kahju; kutsub seega komisjoni üles tagama selle, et Euroopa tagatisskeeme reguleeriv raamistik toimiks viimase abinõuna, mille abil makstakse hüvitiskõlblikele kindlustusvõtjatele (või vajadusel soodustatud isikutele) hüvitist võimalikult suures ulatuses või võimaldatakse kindlustusportfelli üleminek mõistliku aja jooksul, kui äriühing peaks kuulutama end maksejõuetuks;
18. tunnistab, et kindlustusettevõtjad vastutavad oma töötajate käitumise eest ja vahendajatel peab olema ametialane vastutuskindlustus; märgib, et pettus kuulub kriminaalõiguse ja lepinguvälist kahju reguleeriva õiguse valdkonda; tunnistab, et pahatahtlikku müüki ja pettust hõlmavad tagatisskeemide eeskirjad võivad vähendada järelevalve teostajate valvsust ning nende valmisolekut teostada oma järelevalvevolitusi, põhjustades seega moraalset ohtu;
19. märgib, et kuna puudub õiguslikult siduv ELi mõiste selle kohta, kes on mikro- ja väikeettevõtjad, ning arvestades selliste ettevõtjate olemuse muutumist aja jooksul, peaks tagatisskeeme käsitleva direktiivi ettepanekut kohaldama üksnes füüsiliste isikute suhtes, kusjuures kõigist tarbijarühmadest tuleks välja jätta füüsilised isikud, kes on otseselt seotud kriisi sattunud kindlustusandjaga, näiteks direktorid, tippjuhid või hääleõigusega juhatuse liikmed, kelle ametialane vastutus on seotud maksejõuetuse põhjustega; nõuab, et kui õiguslikult siduv mõiste on kindlaks määratud, hindaks komisjon uuesti seda küsimust valitud juriidiliste isikute kaasamise osa; rõhutab, et subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt võivad üksikute liikmesriikide riiklikud tagatisskeemid hõlmata ka juriidilisi isikuid;
20. tunnistab, et turukoondumisega seotud probleemid võivad tekitada raskusi tagatisskeemide suutlikkuses katta kõik kindlustusvõtjate või vajadusel soodustatud isikute kahjunõuded ühe või enama kindlustusettevõtja pankroti korral; usub, et vältida tuleb tagatisskeemi eeskirju, mis võivad koondunud turgusid veel rohkem pingestada;
21. näeb ette EIOPA järelevalvaja rolli liikmesriikide ametiasutuste läbiviidava turuspetsiifilise stressitestimise kooskõlastamisel ja tagatisskeemide üleeuroopalisel stressitestimisel, esitades vajaduse korral oma soovitused, ja korrapäraselt vastastikuste eksperdihinnangute läbiviimisel, et tagada headele tavadele tugineva lähenemise jagamine;
22. märgib, et väikestel ja koondunud turgudel võib ebasobiliku rahastamismehhanismiga tagatisskeemide loomine tekitada süsteemseid riske kindlustusandjate vastastikuse seotuse suurenemise tõttu, mis võib muuta väiksemate ja suuremate turgude võimalused ebavõrdseks, kuna väiksematel turgudel on raskem kulusid katta; märgib, et neid raskusi tuleb arvesse võtta, et vältida koondunud turgude edasist pingestamist; palub komisjonil jäta liikmesriikidele vabadus kohandada tagatisskeemi rahastamise eeskirju ja muid iseärasusi vastavalt liikmesriikide turgude erivajadustele;
23. teeb presidendile ülesandeks edastada käesolev resolutsioon nõukogule ja komisjonile.
SELETUSKIRI
Kindlustuse tagamise skeemid (tagatisskeemid) võivad olla väärtuslik vahend kindlustusvõtjate riskide vähendamisel kindlustusettevõtja pankroti korral.
Euroopa Parlament on korduvalt näidanud oma toetust ühisele lähenemisviisile ELi tasandil (Solventsus II, artikkel 242; Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve, artikkel 26) ja põhimõtteliselt toetab raportöör ettepanekuid, mille Euroopa Komisjon esitas oma valges raamatus kindlustuse tagamise skeemide kohta (avaldatud 2010. aasta juulis), nähes neid tähtsatena Solventsus II direktiivi õnnestunud rakendamisel.
Tagatisskeemide probleemi keerukus seisneb ELi liikmesriikide olemasolevate skeemide vahelistes erinevustes ning vastastikuses mõjus, mis valitseb tagatisskeemide ja teiste praegu ELi tasandil käsitletavate küsimuste vahel, eriti seoses Solventsus II direktiivi peatse rakendamisega.
Käesolevas seletuskirjas analüüsitakse kõigepealt lahendusi ELi jaoks ja seejärel antakse ülevaade raportööri eelistustest.
Kas ELi mõõde on vajalik?
Solventsus II direktiiv muudab alates 2013. aastast Euroopa kindlustussektorit radikaalselt.
Statistiliselt vähendavad Solventsus II majanduslikud ning riskipõhised nõuded kindlustusandja pankrotti minemise riski sedavõrd, et see võiks toimuda üks kord 200 aasta jooksul.
Pankrott viitab olukorrale, kus kindlustusettevõtjal ei ole piisavalt kapitali, et katta oma kohustusi.
Sellises olukorras võivad kindlustusvõtjad kahjunõude esitamisel saada kahju.
Solventsus II võimaldab siiski järelevalvealast sekkumist enne pankrotti.
Selline sekkumine algatatakse ametlikult siis, kui kindlustusandja rikub oma solventsuskapitalinõuet.
Taolises olukorras peab kindlustusandja pädeva järelevalveasutuse korraldusel teatava aja jooksul rakendama meetmeid, et taastada oma kapitali tase üle solventsuskapitalinõude.
Kui olukord jätkuvalt halveneb ja kapitali tase langeb allapoole miinimumkapitalinõuete, jätkab kindlustusandja siiski toimiva ettevõtjana, mis on võimeline täitma kahjunõudeid, kuid on sealjuures range järelevalve all, muu hulgas kehtib uute tehingute sõlmimise keeld ja/või portfellide ja/või muude varade sundmüük.
Praktikas nõutakse kindlustusandjatelt isegi solventsuskapitalinõuet ületavat kapitali.
Seega eristab raportöör nelja valdkonda, kus ELi mõõde on tagatisskeemides vajalik:
1) Tarbijakaitse tagamine kindlustusandja pankroti korral
Olgugi et on ebatõenäoline, kuid siiski on võimalik, et (piiriüleseid tehinguid teostav) kindlustusandja läheb pankrotti ja kindlustusvõtjate kahjunõuded jäävad rahuldamata ning nad kannavad kahju, kui tagatisskeemi ei ole.
2) Võrdse tarbijakaitse tagamine kindlustusandja päritoluriigist olenemata
Piiriüleste tehingute osakaal järgmiste aastate jooksul tõenäoliselt suureneb üleeuroopaliste kindlustusandjate otsuse tõttu muuta tütarettevõtjad filiaalideks, et kasutada ära eeliseid kapitali osas, mida selline struktuur Solventsus II direktiivi raames pakub.
Kuna tarbijad ostavad tõenäoliselt kindlustust ettevõtjatelt, mis tegutsevad turgudel, kus on erinevad või mitte ühtegi tagatisskeemi, tekivad tarbijakaitse järjepidevuses ilmselged probleemid.
3) Tarbijakaitse tagamine pettuse või pahatahtliku müügi korral
Kindlustusandjate või vahendajate pahatahtliku müügi või pettuse tagajärjeks võivad olla kindlustusvõtja jaoks madalamad hüvitised ja/või kahju, mis on saadud muudel põhjustel kui kindlustusandja pankrot.
Selleks et säilitada tarbijate usaldus finantsteenuste vastu, peaks tagatisskeem katma ka tarbija nõuded pettuse või pahatahtliku müügi korral, sest tarbija seisukohast ei ole vahet, kas kahju tekitas kindlustusandja pankrott või pahatahtlik müük / pettus – lõppkokkuvõttes on need kõik reguleerimise puuduste tulemus.
4) Maksumaksjate kaitse tagamine tagatisskeemi nurjumise korral
Teatud turgudel, kus kindlustusmaksete alal valitseb üks või väike arv kindlustusandjaid, võib pankrott lõppeda sellega, et isegi tagatisskeemi olemasolul peab kindlustusväljamaksed katma maksumaksja.
Euroopa tasandilt vaadatuna on see probleem just siis, kui pankrotistunud kindlustusettevõtjal on luba eksportida kindlustusmaksed mujale ELi riiki.
Maksumaksjatele tagatisskeemi nurjumise tagajärjel tekkida võivat kahju tuleks hoida võimalikult minimaalsena.
ELi tagatisskeemide direktiivi põhipunktid
Raportöör usub, et nelja eespool välja toodud eesmärki saab asjakohaselt täita minimaalset ühtlustamist käsitleva direktiiviga, millega kindlustatakse tarbijakaitse ühtlane tase, olenemata kindlustuslepingut väljastava kindlustusandja asukohast, ja piiratakse maksumaksjate kahjunõuetega seotud riski turgudel, kus ühe või mitme kindlustusettevõtja suurus võrreldes kogu turuga on selline, et selle pankrotistumine ohustaks tagatisskeemi suutlikkust katta kindlustusvõtja nõuded.
Nendes raamides, mida selgitatakse allpool, usub raportöör, et skeemi ülesehitus peaks tuginema subsidiaarsuse põhimõttele.
Raportöör tunnistab, et võimalikele ühtse turu sisestele konkurentsimoonutustele sellise lähenemisviisiga tähelepanu ei pöörata, kuid usub, et selliseid probleeme on kõige parem lahendada hiljem, kui kehtestatud on muud seadusandlikud muudatused ja tagatud on peamine eesmärk – tarbijate ja maksumaksjate kaitse.
Tagatisskeemide geograafiline ulatus peaks tuginema päritoluriigi põhimõttele
Võrdsete võimaluste ja tarbijakaitse vaatenurgast lähtuvalt puuduvad vastuvõtval riigil põhineval lähenemisviisil ELi tasandil kooskõlastatud tarbijakaitsestandardid.
Samas võib see tähendada üleeuroopalistele mitmes riiklikus skeemis osalema pidavatele kindlustusandjatele mitmekordseid kulutusi ning – mis veel tähtsam – usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalve seisukohast on see vastuolus Solventsus II rõhuasetusega sellele, et lõplik otsustusõigus usaldatavusjärelevalve küsimustes on juhtival (päritoluriigi) järelevalveasutusel.
Kindlustusandja pankrotti seostatakse ikkagi päritoluriigi järelevalve puudulikkusega ning vastutus kahju kannatanud kindlustusvõtjatele hüvitamise osas peaks sel juhul langema päritoluriigi tagatisskeemile.
Tagatisskeem peaks täielikult katma kõikide kindlustusliikide kehtivad kahjunõuded ning nõuete hüvitamise protsess peaks olema kooskõlas tarbijate kogemustega
Raportöör on veendunud, et tarbijate usalduse hoidmiseks nii kindlustussektoris kui ka ühtsel finantsteenuste turul peaks ELi tasandil olema kindlustuse tagamise skeemide põhielementideks kõiki liiki kindlustustoodete tarbijate pideva kaitse tagamine kindlustusandja pankroti, (vahendaja) pahatahtliku müügi või pettuse korral.
Uute ELi õigusaktide tulemuseks ei tohiks olla tarbijakaitse vähenemine liikmesriikides juba varem eksisteerivate tagatisskeemidega (neist mitmed juba pakuvad kaitset igat liiki kindlustuste puhul ja/või 100% ulatuses väljamakseid).
Selle tulemusena peaksid Euroopa tarbijad olema kindlad, et kõiki ostetud kindlustustooteid katab tagatisskeem ning et see skeem tagab selle, et tarbijad saavad teatud aja jooksul 100%-lise hüvitise võrdselt kogu ELis.
Lisaks sellele, et muuta päritoluriigi põhimõte tarbija vaatepunktist usutavamaks, peab tarbijate tagatisskeemide kahjunõuete esitamise kogemustes valitsema järjepidevus, olenemata kindlustusettevõtja päritoluriigist.
On vajalik, et kindlustusvõtjatel oleks riikliku järelevalve piires ühtne kontrollpunkt, kes abistab neid kahjunõuete osas, toimugu see siis kohaliku või mõne teise liikmesriigi tagatisskeemi kaudu.
Ka tuleb neile anda asjakohast abi hüvitamise protsessi mõistmiseks ja neil peab olema võimalik esitada kahjuhüvitusnõudeid emakeeles.
Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve peaks vajaduse korral arendama siduvate tehniliste standardite kaudu välja ühtse lihtsusel ja headel tavadel põhineva lähenemisviisi eesmärgiga hüvitada kindlustusvõtjate kahjunõuded.
Päritoluriigi ja vastuvõtva riigi järelevalveasutused peaksid tegema täielikku koostööd, et tagada kindlustusvõtjatele pankroti korral vastuvõtvas riigis võimalikult väikesed kahjud.
Tagatisskeemid peaksid selles etapis katma vaid füüsilised isikud, kuigi riiklikud skeemid võivad hõlmata ka juriidilisi isikuid
Ühtse turu seisukohast on mikro- ja väikeettevõtjate hõlmamine tagatisskeemidesse kasulik, kuid selliste ettevõtete kindlaksmääramise kriteeriumite määratlemine eeldab tõsist tähelepanu.
Raportöör märgib, et kuigi tõepoolest eksisteerib ELi mõiste selle kohta, millised ettevõtjad kuuluvad väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate alla (komisjoni soovitus 2003/361/EÜ), ei kohaldata seda mõistet järjepidevalt kogu ELis.
Selliste ettevõtete muutumine aja jooksul tekitab lisaraskusi.
Seetõttu peaks iga tulevast tagatisskeeme käsitlevat direktiivi kohaldama üksnes füüsiliste isikute suhtes, kuid kui võetakse vastu õiguslikult siduv mõiste ELi väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate kohta ja see kehtestatakse vaid tarbijale suunatud tagatisskeemi puhul, peaks komisjon tagatisskeemide küsimuse uuesti läbi vaatama ja kohaldama seda ka valitud juriidiliste isikute suhtes.
Järgides minimaalse ühtlustamise lähenemisviisi, mida käesolevas raportis läbivalt pooldatakse, usub raportöör, et liikmesriikidel tuleks nende soovi korral lubada laiendada oma riiklikku tagatisskeemi ka juriidilistele isikutele.
Tagatisskeemide rahastamismehhanism peaks tuginema subsidiaarsuse põhimõttele.
Tagatisskeemi rahastamismehhanism peaks olema piisavalt tugev, mille raames päritoluriigi järelevalveasutused kohaldavad usaldusväärseid järelevalvestandardeid, et vältida olukorda, kus maksumaksjad peavad rahastama kahjunõudeid, kusjuures järelevalvet teostab Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve
Olemasolevad tagatisskeemid kajastavad riiklike turgude iseärasusi ja on struktuurilt väga erinevad.
Selle tulemusena, kui on tagatud maksumaksjate ja tarbijakaitse järjepidevus ning kindlus, ei näe raportöör tagatisskeemide rahastamise osas praegu vajadust võtta vastu ühtset Euroopa lähenemisviisi.
Eelkõige ei toeta raportöör minimaalse ühtlustamise direktiivi raames eelrahastamise kasutamist.
Olgugi et üksikutes liikmesriikides võib eelrahastamine olla ajaloolistel asjaoludel sobiv, jääb üldiselt selgusetuks, miks võiks ELil vaja minna eelrahastamisfondi, arvestades, et
• isegi finantskriisi ajal ei toimu kindlustusandjate – erinevalt pankadest – massilist pankrotistumist tänu nende teistsugusele rahastamisprofiilile ja süsteemse vastasmõju puudumisele;
• kindlustusandja maksejõuetuse/pankroti tagajärjeks ei ole kohene rahastamisvajadus, kahjunõuded on – erinevalt eraklientide hoiustest – tarbija seisukohast vägagi mittelikviidsed;
• vaatamata väidetele, et eelrahastamisskeemides liikmeks olemine vähendab moraalset ohtu, puuduvad tõendid, mis kinnitaksid, et kindlustusandjad, kes töötavad Euroopas olemasolevate eelrahastamis- või järelrahastamisskeemide alusel, oleksid teistsuguse riskiprofiiliga;
• on küsitav, kas eelrahastamine oleks makrotasandil piisav, et anda mingi panus kriisi protsüklilise mõju vähendamisse.
Siiski tõdeb raportöör, et väikesel osal turgudest eksisteerib koondatus, mistõttu ühe või mitme kindlustusettevõtja pankrott võib põhjustada märkimisväärseid raskusi nende tagatisskeemide suutlikkusele, mis peaksid katma kõik nõuded, mis tehti enne ettevõtja ja/või selle portfellide ümberstruktureerimist ja/või müümist.
See võib lõppeda sellega, et nõuete katmise eest peab tasuma maksumaksja.
Raportöör usub, et sellises olukorras on päritoluriigi vastutava järelevalveasutuse kohustus tagada, et lisariskiga, mis lasub riiklikul tagatisskeemil ühe või mitme suure kindlustusettevõtja olemasolu tõttu, peab olema arvestatud, rakendades täiendavaid järelevalvestandardeid.
See võib toimuda üldise eelrahastamise kaudu, Solventsus II alusel kehtestatavate lisakapitali nõuetega suurtele kindlustusandjatele (teise samba raames või rangema sisemudeli vastuvõtmisega), kindlustuse eksportijate maksetega kindlasse eelrahastamisskeemi, millega nõutakse kindlustusandjalt täiendavate rahaliste vahendite paigutamist tinghoiukontole, või mõne muu lähenemisviisi kaudu.
Arvestades riikliku tagatisskeemi nurjumise mõju turu usaldusele kogu Euroopas, peaksid riiklikud järelevalveasutused Euroopa Kindlustuse- ja Tööandjapensionide Järelevalvega kooskõlastades viima läbi tagatisskeemide turuspetsiifilise üleeuroopalise stressitestimise, et tagada nende skeemide suutlikkus pidada ühe või mitme kindlustusandja pankroti korral vastu, ning tegema soovitusi, kui leitakse, et tagatisskeemid on puudulikud.
Selle tegevusega peaks kaasnema vastastikuse eksperdihinnangu andmine, et tagada heade tavade jagamine tagatisskeemide kohta.
14.4.2011
SISETURU- JA TARBIJAKAITSEKOMISJONI ARVAMUS
majandus- ja rahanduskomisjonile
kindlustuse tagamise skeemide kohta
( 2011/2010(INI) )
Arvamuse koostaja:
Louis Grech
ETTEPANEKUD
Siseturu- ja tarbijakaitsekomisjon palub vastutaval majandus- ja rahanduskomisjonil lisada oma resolutsiooni ettepanekusse järgmised ettepanekud:
A. arvestades, et hiljutine majanduslangus tõi ühtsel turul esile hulga tõsiseid puudujääke ja ebavõrdsuse, millel on olnud negatiivne mõju tarbijate ja kodanike usaldusele; arvestades, et tarbijate õiguste kaitsmiseks ja nende usalduse taastamiseks finantsturgude vastu peab EL võtma kiireloomulisi meetmeid ning võtma arvesse tarbijate huve nii praegustes kui ka tulevastes algatustes;
B. arvestades, et ühtlustatud ELi kindlustuse tagamise skeemide puudumise ja liikmesriikides kehtiva erineva korra tõttu on kindlustusvõtjatele pakutav kaitse ebatõhus ja ebavõrdne ning see on pidurdanud kindlustusturu toimimist, moonutades piiriülest konkurentsi,
1. usub, et ELi ühtse kindlustuse tagamise skeemi vastuvõtmine ja liikmesriikides kehtivate erinevate tagatisskeemi kordade kohandamine aitaks tunduvalt parandada kodanike kindlustunnet, kaitsta tarbijate ja maksumaksjate õigusi ning suurendada turu stabiilsust –viimast eriti kindlustussektoris, aga ka siseturu- ja finantsteenuste valdkonnas üldiselt; kiidab sellest tulenevalt heaks komisjoni algatuse rajada kindlustuse tagamise skeemi minimaalse ühtlustamise raamistik;
2. nõustub, et Solventsus II direktiiviga ei looda süsteemi, mille puhul kindlustusettevõtjad ei saaks pankrotti minna ega kaitsta tarbijat kahjumi tekitamise eest juhul, kui kindlustusettevõtja läheb pankrotti; palub seepärast komisjonil tagada, et vastuvõetav ühtne kindlustuse tagamise skeem oleks kooskõlas ja vastavuses Solventsus II direktiiviga;
3. kinnitab, et antud hetkel oleks kõige realistlikum ja kasulikum lahendus rajada selline ühtne ja õiguslikult siduv tagatisskeemi kaitse raamistik, mis põhineb minimaalsel ühtlustamisel ega kahjusta mõnede liikmesriikide poolt juba pakutavat kaitset; nõustub, et pikemas perspektiivis peaks olema eesmärk ühtlustada olulised tarbijate probleeme puudutavad sätted nagu päritoluliikmesriigi põhimõte, hüvitispiirmäärad ja teised asjaomased aspektid; on seisukohal, et kui tagatisskeemi reguleeriv õiguslik raamistik jõustub, siis peaks komisjon läbi viima eksperthindamise, et otsustada, kas seadusandlik akt on oma peamised ülesanded ja eesmärgid täitnud; ühineb seisukohaga, et kindlustuse tagamise skeemi seadusandlik struktuur peaks toetuma nõuetekohasele mõjuhinnangule;
4. on seisukohal, et kindlustusvõtjatele ja soodustatud isikutele laiaulatusliku ja pideva kaitse tagamiseks peaks komisjon meeles pidama ja arvestama ka teisi olemasolevaid kaitsemehhanisme ja seadusandlikke akte, mis on juba sisse viidud; usub, et tagatisskeemi tuleks kasutada siis, kui muud kaitsemehhanismid ei ole toiminud;
5. usub, et tulevikus peaksid kindlustuse tagamise skeemid olema rajatud päritoluliikmesriigi põhimõttele, eeskätt piiriüleste kindlustusvaldkondade puhul, eeldusel et liikmesriigid pakuvad kõrgetasemelist ja võrdset tarbijakaitset kõikide tarbijaid puudutavate kindlustuslepingutega (nii elu- kui ka kahjukindlustuslepinguga) ja kõigile füüsilistele isikutele sõltumata sellest, kas tegemist on kindlustusvõtjate või muude soodustatud isikutega;
6. märgib, et puudub tagatisskeem pensionifondide hallatava teise pensionisamba kohta, seetõttu peaksid pensionikindlustuse pakkujad kuuluma tagatisskeemi rakendusalasse; nõuab seepärast, et teise samba pensionitooted peavad kuuluma eraldi ja iseseisva skeemi alla, mis tagaks kõikidele pensionäridele võrdse kaitsetaseme;
7. nõuab kindlalt, et kindlustusandja pankrotiga seotud teave peab olema tarbijatele kergesti kättesaadav, terviklik ja jälgitav ning osutama selgelt, millise ametiasutuse poole tarbija peab pöörduma, kui soovib esitada nõuet või päringut; on veendunud, et kõigi finantstagatiste või hüvitisskeemide ühtse puutepunkti loomine tagaks tarbijatele reaalse kasu kehtivatest õigusaktidest, hõlbustades eriti teavitamist ning piiriüleseid kontakte ja makseid;
8. rõhutab, et tuleks parandada tarbijate teadmisi ja teadlikkust finantsteenustest ja nendega seotud riskidest; soovitab seepärast luua Euroopa standardse teabelehe sarnase mehhanismi kindlustuspoliiside kohta, milles on esitatud selgelt kohustuslikud hoiatused kindlustusega seotud keeruliste investeerimistoodete ohtude kohta ja tagatisskeemi kohta, mis on seotud kindla riikliku ametiasutusega, et kindlustusvõtjatel oleks lihtsam mõista kindlustustooteid ja juurdepääs kogu vajalikule teabele;
9. usub, et kõrgetasemelise tarbijakaitse kindlustamiseks kindlustusandja pankroti korral peaks Euroopa tagatisskeeme reguleeriv raamistik nägema ette valikuvõimaluse kahju rahalise hüvitamise ja kindlustuslepingute jätkumise vahel koos kindlustusportfelli üleminekuga, ning eelistada tuleks viimast, et kaitsta kindlustusvõtjat kõikidel juhtudel oma õiguste kaotuse, samuti kindlustusest tulenevate eeliste kaotuse eest; soovitab kaaluda vabatahtliku kindlustuse hüvitise piirmäära loomist ja tagada maksimaalne hüvitis kohustuslike kahjukindlustuste puhul;
10. märgib, et paljudel kindlustusturgudel ELis ei ole hüvitispiirmäärad samalaadsete kindlustus- ja panga investeerimistoodete puhul ühtlustatud; on arvamusel, et komisjon peaks kindlustama, et sellisel juhul kehtib pangahoiuste ja investeerimisfondidega sama kaitsemäär ka kindlustusettevõtjate müüdavate investeerimistoodete ostjatele;
11. on seisukohal, et kindlustuse tagamise skeeme puudutavad rahastamiskokkulepped peaksid tuginema nii eelrahastamisele (vastavalt üksikasjalikule mõjuhindamisele) kui ka järelrahastamisele, ning et Euroopa tasandil on vaja laiaulatuslikumat arutelu, et kindlustada eelrahastamise mõistlik määr, mis oleks kasulik tarbijale ega koormaks üleliia kindlustusandjat; tõdeb, et ettenägematute kulude eelrahastamise reservid oleksid kindlustusettevõtetele kasulikud, kuna need võimaldaksid vastutustundlikku riskijuhtimist;
12. kutsub komisjoni ja liikmesriike üles toetama kindlustuse tagamise skeemide tõhusat juhtimist ja järelevalvet liikmesriikide pädevate ametiasutuste ja Euroopa Kindlustuse- ja Tööandjapensionide Järelevalve Asutuse kaudu ning tugevdama koostööd riiklike ametiasutuste ja Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve Asutuse vahel, et tagada kooskõlastatud lähenemine kindlustusskeemidele; nõuab kindlalt, et päritoluriigi vastutavad järelevalvesüsteemid peaksid Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve asutuse loal proovile panema kindlustuse tagamise skeemide stabiilsuse ühe või enama kindlustusandja pankroti korral ning lihtsustama teabe ja heade tavade vahetust;
13. tunnistab, et turukoondumisega seotud probleemid võivad tekitada raskusi tagatisskeemide suutlikkuses katta kõik kindlustusvõtjate kahjunõuded ühe või enama kindlustusandja pankroti korral; on arvamusel, et tuleb vältida tagatisskeemide eeskirju, mis võivad tuua kaasa uued raskused koondunud turgudel.
PARLAMENDIKOMISJONIS TOIMUNUD LÕPPHÄÄLETUSE TULEMUS
Vastuvõtmise kuupäev
13.4.2011
Lõpphääletuse tulemus
+:
–:
0:
34
3
Lõpphääletuse ajal kohal olnud liikmed
Pablo Arias Echeverría, Adam Bielan, Lara Comi, Anna Maria Corazza Bildt, António Fernando Correia De Campos, Jürgen Creutzmann, Christian Engström, Evelyne Gebhardt, Louis Grech, Małgorzata Handzlik, Iliana Ivanova, Philippe Juvin, Sandra Kalniete, Eija-Riitta Korhola, Edvard Kožušník, Kurt Lechner, Toine Manders, Mitro Repo, Robert Rochefort, Zuzana Roithová, Heide Rühle, Matteo Salvini, Christel Schaldemose, Andreas Schwab, Eva-Britt Svensson, Róża Gräfin von Thun und Hohenstein, Kyriacos Triantaphyllides, Emilie Turunen, Bernadette Vergnaud, Barbara Weiler
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed
Ashley Fox, María Irigoyen Pérez, Constance Le Grip, Pier Antonio Panzeri, Konstantinos Poupakis, Sylvana Rapti, Olle Schmidt
PARLAMENDIKOMISJONIS TOIMUNUD LÕPPHÄÄLETUSE TULEMUS
Vastuvõtmise kuupäev
15.6.2011
Lõpphääletuse tulemus
+:
–:
0:
37
1
Lõpphääletuse ajal kohal olnud liikmed
Sharon Bowles, Udo Bullmann, Pascal Canfin, Nikolaos Chountis, George Sabin Cutaş, Leonardo Domenici, Diogo Feio, Elisa Ferreira, Ildikó Gáll-Pelcz, José Manuel García-Margallo y Marfil, Jean-Paul Gauzès, Sven Giegold, Sylvie Goulard, Liem Hoang Ngoc, Gunnar Hökmark, Wolf Klinz, Jürgen Klute, Philippe Lamberts, Werner Langen, Astrid Lulling, Arlene McCarthy, Ivari Padar, Alfredo Pallone, Anni Podimata, Antolín Sánchez Presedo, Olle Schmidt, Edward Scicluna, Peter Simon, Peter Skinner, Theodor Dumitru Stolojan, Ivo Strejček, Kay Swinburne, Marianne Thyssen, Ramon Tremosa i Balcells, Corien Wortmann-Kool
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed
David Casa, Ashley Fox, Thomas Mann
