A7-0166/2011
28.4.2011
RAPORT
Ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika areng
pärast Lissaboni lepingu jõustumist
(2010/2299(INI))
Väliskomisjon
Raportöör: Roberto Gualtieri
PE 458.483v05-00
SISUKORD
lk
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK................................................3
VÄHEMUSE ARVAMUS.........................................................................................................23
PARLAMENDIKOMISJONIS TOIMUNUD LÕPPHÄÄLETUSE TULEMUS.......................24
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK
ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika arengu kohta pärast Lissaboni lepingu jõustumist
( 2010/2299(INI) )
Euroopa Parlament,
– võttes arvesse Euroopa Liidu lepingu V jaotist ja Euroopa Liidu toimimise lepingut;
– võttes arvesse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni hartat;
– võttes arvesse 12. detsembril 2003. aastal Euroopa Ülemkogu poolt vastu võetud Euroopa julgeolekustrateegiat „Turvaline Euroopa paremas maailmas” ning selle rakendamise aruannet „Julgeoleku tagamine muutuvas maailmas”, mille Euroopa Ülemkogu 11.–12. detsembril 2008. aastal heaks kiitis;
– võttes arvesse välissuhete (kaitseküsimuste) nõukogu 9. detsembril 2010. aastal ja 31. jaanuaril 2011. aastal vastu võetud järeldusi ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika kohta;
– võttes arvesse 2. novembril 2010. aastal toimunud Ühendkuningriigi ja Prantsusmaa julgeoleku- ja kaitsepoliitika alase tippkohtumise tulemusi;
– võttes arvesse 25.–26. märtsil 2010. aastal Euroopa Ülemkogu kohtumisel heaks kiidetud Euroopa Liidu sisejulgeoleku strateegiat;
– võttes arvesse nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsust, millega määratakse kindlaks Euroopa välisteenistuse korraldus ja toimimine
ELT L 201, 3.8.2010, lk 30. ;
– võttes arvesse oma 23. novembri 2010. aasta resolutsiooni tsiviil-sõjaväelise koostöö ja tsiviil-sõjaväeliste võimete arendamise kohta
Vastuvõetud tekstid, P7_TA(2010)0419 . ;
– võttes arvesse oma 10. märtsi 2010. aasta resolutsiooni Euroopa julgeolekustrateegia ning ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika rakendamise kohta
ELT C 349E, 22.12.2010, lk 63. ;
– võttes arvesse kodukorra artiklit 48;
– võttes arvesse väliskomisjoni raportit ( A7-0166/2011 ),
Julgeoleku- ja välispoliitika
1. tuletab meelde, et rahvusvahelisel tasandil toimuvad praegu kiired ja põhjalikud muutused, mis on ajendatud jõudude nihkumisest tekkivate rahvusvaheliste osalejate suunas ning majandus- ja finantsprobleeme, keskkonnaseisundi halvenemist ja kliimamuutust, energia ja ressursside vähesust ning omavahel seotud turvaprobleeme hõlmava omavahelise sõltuvuse süvenemisest;
2. tunnistab, et rahutus globaalses kontekstis ning majandus- ja finantskriisi ajal oodatakse Euroopa Liidult oma strateegilise autonoomia tõhustamist, et säilitada oma väärtusi, püüelda oma huvide poole ning kaitsta oma kodanikke, töötades välja peamiste probleemide ja ohtude jagatud visiooni ning kohandades oma võimekust ja ressursse neile asjakohaselt reageerimiseks, andes samal ajal panuse rahvusvahelise rahu ja ülemaailmse julgeoleku säilitamisse, mis sisaldab ka tõhusa multilateraalsuse poole püüdlemist;
3. on seisukohal, et strateegilise autonoomia tõhustamine julgeolekuküsimustes tähendab Euroopa Liidu jaoks suutlikkust leppida kokku ühised poliitikaeesmärgid ja strateegilised suunised, luua strateegilisi partnerlusi asjakohaste rahvusvaheliste organisatsioonide, sh NATOga, ja riikidega, koguda asjakohast teavet ning koostada ühiseid analüüse ja hinnanguid, ohjata ja vajadusel ühendada finants-, sõjalisi ja tsiviilressursse ning planeerida ja juhtida tõhusalt kriisiohjamise operatsioone kõigi Petersbergi tüüpi missioonide laiendatud ulatuses, määrata kindlaks ühine kaitsepoliitika ja seda rakendada, käivitades konkreetselt protsessi ühise kaitse ülesehitamise suunas;
4. rõhutab, et Lissaboni lepinguga kehtestatud ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika (ÜJKP) uued sätted väljendavad liidu kindlat kavatsust tegutseda maailmas stabiilsust tagava jõuna ning annavad selge õigusliku raamistiku liidu suutlikkuse tugevdamiseks välis- ja julgeolekupoliitika elluviimisel laiahaardelise lähenemise kaudu, mis hõlmab kõigi liidu ja selle liikmesriikide käsutuses olevate vahendite kasutamist, ennetamaks ja juhtimaks kriise ja konflikte ning loomaks püsivat rahu;
5. tuletab eelkõige meelde, et
(a) ÜVJP ja ÜJKP, mis on esimese lahutamatu osa, kuuluvad ELi põhimõtete (demokraatia, õigusriik, inimõiguste ja põhivabaduste universaalsus ja lahutamatus, inimväärikuse, võrdsuse ja solidaarsuse austamine, ÜRO harta ja rahvusvahelise õiguse põhimõtete, sh kaitsekohustuse austamine) õiguslikult siduvasse institutsionaalsesse raamistikku ning nende eesmärgid on ühendatud ELi välistegevuse üldiste eesmärkidega;
(b) välis- ja julgeolekupoliitika rakendamisel tagab EL järjepidevuse ja ühtsuse oma välistegevuse eri valdkondade ning välis- ja sisepoliitika vahel; märgib, et asepresidendil ja kõrgel esindajal on selles küsimuses eriline vastutus;
(c) tihedas koostöös liikmesriikidega viib asepresident ja kõrge esindaja ellu ÜVJPd, teeb koos komisjoniga ettepanekuid ÜJKP alaste otsuste, missioonide ning riiklike ja liidu vahendite kasutamise kohta ning vajadusel koordineerib nende tsiviil- ja sõjalisi aspekte, on välisasjade nõukogu eesistuja, olles samal ajal komisjoni asepresident, kes vastutab nii komisjoni välissuhete alaste ülesannete kui ka ELi kogu välistegevuse koordineerimise ja järjepidevuse eest;
(d) kõrgel esindajal on õigus teha nõukogule ettepanekuid seoses ühise välis- ja julgeolekupoliitikaga, seda kas omal algatusel või Euroopa Ülemkogu taotlusel ja Euroopa Ülemkogu üldisel juhtimisel – sellisel juhul võib nõukogu teha otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega;
6. rõhutab, et aluslepingus määratletud järjepidevuse kohustus, Euroopa Liidu lepingu artikli 40 uus sõnastus (vastavalt millele ei tohi ei ÜVJP ega teiste ELi poliitikate rakendamine mõjutada vastavate menetluste rakendamist) ning Euroopa Kohtu hiljutine kohtupraktika (vt väike- ja kergrelvade juhtumit) kaitsevad nii ühenduse meetodit kui ka ÜVJP iseärasusi ja eelisõigusi, toetades eri poliitikavaldkondade, vahendite, ressursside ja õigusliku aluse lähenemist terviklikul, laiahaardelisel viisil, kus rahu ja julgeoleku edendamine maailmas on ELi välis- ja sisetegevuse valdkonnaülene eesmärk ning ÜJKP on üks selle instrumente; märgib, et tsiviil- ja sõjalisi vahendeid võib kasutada ka loodusõnnetuste ja inimtegevusest tingitud õnnetuste korral, nagu näitas praktikas ELi sõjalise staabi poolne tsiviilsektori juhitud humanitaarabi operatsioone toetava sõjalise võimekuse koordineerimine Pakistani üleujutuste ajal 2010. aastal kooskõlas kohaldatavate ÜRO suunistega sõjaliste ja kodanikukaitse vahendite rahvusvahelise kasutamise kohta suurõnnetuste puhul (Oslo suunised) ja pärast komisjonilt vastava taotluse saamist;
7. väljendab seetõttu muret selle üle, et rohkem kui aasta pärast Lissaboni lepingu jõustumist pole veel selgeid märke ELi Lissaboni-järgsest igakülgsest lähenemisviisist, mis võimaldaks ületada traditsioonilisi menetluslikke ja institutsionaalseid barjääre, säilitades samal ajal, juhul kui kaalul on Euroopa kodanike turvalisus, vastavad õiguslikud eelisõigused;
8. on veendunud, et usaldusväärne välisjulgeolekupoliitika nõuab süvendatud liikmesriikidevahelist vastastikust sõltuvust ning paremat sisemist ühtekuuluvust ja vastastikust usaldust ja solidaarsust sarnaselt sellega, mis on saavutatud Schengeni koostöö abil sisejulgeoleku valdkonnas (Schengeni riigid kaitsevad oma piire, kaitstes ka teiste liikmesriikide piire, riikide õigusnormid on üleeuroopalise ulatusega ja oma sisejulgeoleku kaitse alaseid volitusi võib teostada ka teise liikmesriigi territooriumil või ühiselt, tegutsedes kooskõlas Euroopa õigusnormidega);
9. väljendab kahetsust ELi liikmesriikide soovimatuse pärast võtta vastu ühine seisukoht Liibüa kriisi, ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1973 ja selle rakendamise viisi kohta; tunneb sügavat muret ohu pärast, et ÜJKP elujõuliste asendajatena võidakse kaaluda vabatahtlike ajutisi koalitsioone või kahepoolset koostööd, sest ühelgi Euroopa riigil ei ole võimekust olla märkimisväärne julgeoleku- ja kaitsejõud 21. sajandi maailmas; tuletab meelde, et Lissaboni lepingus on sätestatud võimalus usaldada kriisiohjamisoperatsiooni rakendamine liikmesriikide rühma kätte, kuid ainult nõukogu otsuse raames, milles on kindlaks määratud rakendamise eesmärk, ulatus ja tingimused, ning kaasates asepresidendi ja kõrge esindaja; rõhutab, et ühine reageerimine Liibüa sündmustele on vältimatult vajalik, et töötada välja usaldusväärne uus lähenemisviis ELi lõunapoolses naabruspoliitikas, ning toonitab, et Saheli ja Aafrika Sarve piirkonna strateegia väljatöötamine on veel üks konkreetne võimalus tõendada ELi võimet reageerida nii julgeoleku- kui ka arenguprobleemidele;
10. nõuab tungivalt, et Euroopa Ülemkogu kasutaks oma pädevust määrata kindlaks ELi strateegilised huvid ja poliitilised eesmärgid, töötades välja rahvusvahelise olukorra arengutele kohandatud Euroopa välispoliitika strateegia, mis põhineks ELi välistegevuse eri mõõtmete efektiivsel koondamisel, ning mis kuuluks regulaarselt läbivaatamisele; kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat ning nõukogu üles lähtuma inimjulgeoleku põhimõttest, et asetada see Euroopa välispoliitika strateegia keskmesse ja töötada selle põhjal välja konkreetsed poliitikasuunised;
11. kutsub Euroopa Ülemkogu ja selle eesistujat üles asuma seda ülesannet täitma poliitilises dialoogis Euroopa Parlamendiga ning arutama parlamendi soovitusi; rõhutab, et seda dialoogi nõutakse aluslepingute uute sätetega ja nõudega määrata kindlaks ja rakendada välispoliitika strateegia tõhusa igakülgse lähenemisviisi alusel; soovitab, et see dialoog peaks toimuma korrapäraselt ning et selles tuleks võrdselt keskenduda nii saavutatud edule kui väljavaadetele;
12. rõhutab sellega seoses, et Euroopa Parlamendile määratud ülesanne esindada otse liidu kodanikke teeb Euroopa Parlamendist ÜVJP/ÜJKP demokraatliku õiguspärasuse tagaja ja muudab sisuliseks tema õiguse sellele, et tema arvamusi ja soovitusi võetaks nõuetekohaselt arvesse;
13. juhib lisaks tähelepanu sellele, et aluslepingu alusel on asepresidendi ja kõrge esindaja nimetamiseks vaja Euroopa Parlamendi nõusolekut hääletamise teel, et parlament osaleb ELi välistegevuse eelarve, sealhulgas ÜVJP ja ÜJKP tsiviilmissioonide ja ELi sõjaväelise koordineerimise halduskulude üle otsustamises ning et parlamendi nõusolek on tingimata vajalik ELi strateegiate ülekandmisel õigusnormidesse ja rahvusvaheliste, sh valdavalt ÜVJPd käsitlevate lepingute sõlmimiseks, millest on ainsaks erandiks üksnes ÜVJP-alased lepingud;
14. soovib tugevdada koostööd ELi riikide parlamentidega ÜVJP ja ÜJKP demokraatliku kontrolli valdkonnas, eesmärgiga tugevdada vastastikku nende mõjuvõimu teiste Euroopa institutsioonide ja liikmesriikide poliitiliste valikute üle, austades samas täielikult riikide parlamentide kaitsepoliitilisi õigusi; väljendab kahetsust selle pärast, et 4–5. aprillil 2011. aastal toimunud ELi liikmesriikide parlamentide esimeeste konverentsil ei jõutud kokkuleppele ÜVJPd ja ÜJKPd käsitleva parlamentidevahelise konverentsi aspektide osas; tuletab meelde, et Lissaboni lepingu riikide parlamentide rolli Euroopa Liidus käsitleva protokolli nr 1 artiklis 9 on selgelt sätestatud, et parlamentidevahelise koostöö tulemusliku ja regulaarse korralduse ja edendamise liidus määravad üheskoos kindlaks Euroopa Parlament ja riikide parlamendid;
15. rõhutab aluslepingutega komisjonile määratud rolli ELi välistegevuse teiste mõõtmetega seotud poliitikavaldkondade ja vastavate meetmete rakendamisel, seadusandlike algatuste tegemisel, eelarve täitmisel ja ühenduse programmide juhtimisel ning ELi välisesinduse korraldamisel, välja arvatud ÜVJP puhul; kutsub nõukogu, komisjoni ja parlamenti üles tugevdama koostööd, et tagada – ilma et see piiraks nende vastavate eesõiguste kohaldamist – ELi välistegevuse eri valdkondade vaheline kooskõla ÜJKP vahendite tõhusamaks kasutamiseks;
16. juhib tähelepanu sellele, et asepresidendi ja kõrge esindaja pädevused ei kujuta endast lihtsalt „topeltpädevust”, vaid ühendavad ka ülesanded ja legitiimsuse allikad, seades ta ELi välistegevuse eri vahendite, osalejate ja menetluste vahelise sidususe ülesehitamise protsessi keskmesse; kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat üles tõlgendama oma rolli ennetavana ning pidama parlamendiga konstruktiivset dialoogi kahekordsete pingutuste raames, mis hõlmavad strateegilistes suundades ning ÜVJP ja ÜJKP poliitiliste valikute osas liikmesriikidevahelise poliitilise konsensuse saavutamise aktiivset soodustamist ning ÜVJP ja ÜJKP sidususe loomist, tõhusa koordineerimise tagamist ja potentsiaali täielikku kasutamist, et ÜVJP ja ÜJKP toimiks koostoimes ELi välistegevuse teiste valdkondadega ning ELi sisepoliitika valdkondadega, millel on mõju välistasandil;
17. on seisukohal, et Euroopa välisteenistusel on oluline roll, et töötada välja tõhus igakülgne lähenemisviis, kuhu on täielikult integreeritud ÜVJP ja ÜJKP ning ELi välistegevuse teised mõõtmed, eeskätt arengukoostöö, kaubanduse ja energiajulgeoleku poliitikavaldkonnad; väljendab heameelt läbirääkimiste tulemuste üle, mille alusel asutati Euroopa välisteenistus liidu institutsioonide ja liidu välistegevuse eri mõõtmete teenistuses oleva struktuurina ning määrati välisteenistusele ulatuslikud volitused ja vastutusala, tagades samal ajal tugeva sideme komisjoniga ja komisjoni eesõiguste täieliku respekteerimise; loodab, et liidu välistegevusega seotud peamiste finantsvahendite strateegilise planeerimise ülesande määramine Euroopa välisteenistusele väljendub vahendite tõeliselt ühtses kasutamises liidu põhimõtete ja eesmärkide edendamiseks;
18. kordab oma seisukohta, et kriisijuhtimise tsiviil- ja militaarstruktuurid ning -suutlikkus peaksid olema paremini kooskõlastatud ja neil peaks olema suurem koostoime igakülgses lähenemisviisis, säilitades samas tsiviil- ja militaarrollide erinevused ning erinevad otsustusprotsessid ja käsuliinid;
19. avaldab kahetsust asjaolu pärast, et Euroopa välisteenistuse ajutises organisatsioonistruktuuris ei ole ühendatud kõiki olemasolevaid kriisidele reageerimise kavandamise, konfliktide ennetamise ja rahu kindlustamisega tegelevaid üksusi ÜJKP struktuuridega kooskõlas Madridi kokkuleppega; nõuab sellega seoses kriisiohjamisnõukogu regulaarsete kohtumiste korraldamist, kus osalevad kriisiohjamisnõukogusse kuuluvad kriisiohjamise ja planeerimise direktoraat (CMPD), tsiviilkommunikatsioonide planeerimise komitee (CCPC), Euroopa Liidu sõjaline staap (ELSS), ELi vaatluskeskus (EU SITCEN), rahukindlustamise, konfliktide ennetamise, lepitamise ja julgeolekupoliitika üksused, poliitika- ja julgeolekukomitee (PJK) esimees, geograafilise jaotuse alusel loodud osakonnad ja teised asjaomased poliitikaosakonnad, mis on asepresidendi ja kõrge esindaja ning tegevpeasekretäri alluvuses, ning vastavalt olukorrale komisjoni humanitaarabi, kodanikukaitse ja sisejulgeoleku struktuurid; neid kohtumisi koordineeriks kriisidele reageerimise tegevdirektor; kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat ning komisjoni üles varustama kriisiohjamisnõukogu tõhusa hoiatus- ja hädaabisüsteemiga ning suure ühendatud operatiivruumiga Euroopa välisteenistuse juures, et tagada pidev järelevalve 24 tundi päevas, 7 päeva nädalas, vältides nii praegust topelttööd (seitse operatiivruumi), mis ei vasta vajadusele asjakohase kriisijärelevalve- ja kiirreageerimisesüsteemi järele; selle süsteemi ja Euroopa hädaolukordadele reageerimise keskuse vahel – mida komisjon praegu välja töötab –, tuleks tagada korrapärane koordineerimine ja teabevahetus, et tagada vajalik sünergia, austades samal ajal kummagi pädevusi;
20. on veendunud, et kriisiohjamisnõukogu peaks ühelt poolt võimaldama Euroopa välisteenistusele ühtse situatsiooniplaneerimise seoses võimalike ohtude ja kriisistsenaariumidega, ning teiselt poolt, endiselt kriisiplatvormi kaudu, praktilise kriisiohjamise, töötades nii Brüsselis kui ka kohapeal, et kooskõlastada erinevate finantsinstrumentide kasutamist ja ELis olemasoleva suutlikkuse rakendamist, kahjustamata seejuures vastavaid otsustusmenetlusi ja õiguslikku alust, mida kohaldatakse tsiviil- ja sõjaliste võimete kasutuselevõtu suhtes ÜVJP/ÜJKP alusel või ühenduse vahendite kasutuse suhtes;
21. rõhutab vajadust tõhustada Euroopa välisteenistuse ja komisjoni kriisile reageerimise tsiviil- ja sõjaväelisi struktuure, teenistusi ja üksusi, laiendades neid ja korraldades neid ratsionaalsemalt ümber, ning eelkõige:
(a) nõuab tsiviilmissioonide operatiivse planeerimisega tegeleva CPCC üksuse laiendamist;
(b) kordab oma nõudmist integreerida Euroopa välisteenistuse kriisiohjamis- ja rahukindlustamisstruktuuridesse välispoliitika vahendite talitus (FPIS), kelle ülesandeks on planeerida ja programmeerida artikli 3 stabiliseerimisvahendi kriisile reageerimise meetmeid, ja eelkõige seda, et Euroopa välisteenistusse viidaks üle uude välispoliitika vahendite üksusesse 2 paigutatud endised Relex/A2 ametikohad (12 AD ja 5 AST ametikohta); juhib tähelepanu asjaolule, et selline ümberpaigutamine on komisjoni eelarve vastavalt realt reservi vabastamise tingimuseks;
(c) toetab ÜJKP missioonide juhtimiseks ühistalituste keskuse loomist, mis hõlmaks ühes institutsioonidevahelises büroos komisjoni üksuse 3 (välispoliitika vahendite ÜVJP operatsioonid, endine Relex/A3) ja CPCC missioonitoe üksuse; märgib, et kuna uus teenistus tegeleks ÜJKP tsiviilmissioonide personali, logistika, hangete ja finantskohustustega ning vabastaks missioonijuhid osaliselt halduskohustustest, tagaks teenistus suurema tõhususe nii haldusülesannete koondamise abil alates juba töötajate valikust ja töölevõtmisest, kui ka hangete ja varustuse majandamise tsentraliseerimise teel;
22. väljendab kahetsust 2010. aasta tsiviilpeaeesmärgi protsessi kesiste tulemuste pärast tsiviilvõimete osas, eelkõige suure lõhe pärast liikmesriikide poolt paberite järgi käsutusse antud personali ja missioonide jaoks tegelikult valmis olevate töötajate vahel ning väheste edusammude pärast personali väljaõppe alal (ühiste standardite puudumine, Goalkeeperi tarkvarakeskkonnas „Schoolmaster” koolitusvõimaluste programmi on üles laaditud vähe koolitusprogramme); kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat, nõukogu ja liikmesriike üles kooskõlastatult taasaktiveerima tsiviilvõimekuse arendamise protsessi, eelkõige arvestades töölevõtmist, meeste ja naiste võrdset esindatust, väljaõpet ja lähetusi; rõhutab eelkõige, kui oluline on tugineda nende kahe tsiviilpeaeesmärgi pärandile, millega EL on nende suurte probleemidega toimetulemiseks senini tegelenud; kutsub üles looma ühenduse mehhanismi tsiviilvõimekuse täiustamiseks, eeskätt Euroopa julgeoleku- ja kaitsekolledži tsiviilosa koolituste ning suurendamise abil;
Julgeolek ja kaitse
23. kinnitab uuesti, et usutav, usaldusväärne ja kättesaadav sõjaline võimekus on autonoomse ÜVJP ja tõhusa igakülgse lähenemisviisi jaoks tingimata vajalik tingimus, ja et liikmesriigid peavad seda pakkuma; rõhutab veelgi, et sellel sõjalisel võimsusel võib olla laias valikus rakendusi, ka tsiviilrakendusi, liidu rahvusvahelise tegevuse ja ELi õiguskorra autonoomia aluseks olevate põhimõtete raames;
24. peab kahetsusväärseks teravat kontrasti liikmesriikide poolt aastas kaitseotstarbeks kulutatava 200 miljardi euro, ELi käsutuses olevate vahendite nappuse ja ELi sõjaliste missioonide jaoks vägede moodustamist käsitlevate nõupidamiste vaevalise pika kulgemise vahel, samal ajal kui võimekust ja personali vähendatakse; kahetseb asjaolu, et vägede moodustamise meetod ei ole enam kui kaheteistkümne aasta jooksul andnud tulemuseks ühtegi faktilist edusammu seoses ÜVJP missioonidele saadaoleva sõjalise võimekuse kvantiteedi ja kvaliteediga; rõhutab vajadust sõjalise võimekuse edusamme korrapäraselt hinnata; rõhutab, et ebakõla välisriikide nõutud ressursside ning nende ressursside vahel, mille liikmesriigid liidule kättesaadavaks muudavad, üha süveneb;
25. märgib murelikkusega, et praegune majanduslik kasinus võib väljenduda Euroopa tasandil kooskõlastamata kärbetes ja jätkuvas topelttöös, mis võivad ohtu seada ÜVJP enda, ning et selle asemel tuleks sundida liikmesriike kulutama arukamalt kaitsele oma kaitsevõimekuse, eelarve ja nõuete suuremal määral ühendamise ja ühiskasutamise abil, saavutades samas oma kodanikele suurema julgeoleku; kutsub liikmesriike üles muutma oma vastavad kaitse-eelarved läbipaistvamaks;
26. tuletab meelde, et ÜVJP ja ÜJKP peaksid lisaks tooma kaasa ka desarmeerimise ja relvade (nii väike- ja kergrelvade kui ka tuumalõhkepeade ja ballistiliste rakettide) leviku tõkestamise; nõuab tungivalt, et asepresident ja kõrge esindaja seaks selle poliitikasuuna prioriteediks, edendades uusi ennetavaid meetmeid, mis oleksid suunatud maamiinide, kassettlahingumoona, vaesestatud uraani ning väike- ja kergrelvade, bioloogiliste, keemiliste ja tuumarelvadest massihävitusrelvade ja nende kandevahendite problemaatikale; nõuab tungivalt, et asepresident ja kõrge esindaja annaks Euroopa Parlamendile aru tuumarelva leviku tõkestamise lepingu 2010. aasta läbivaatamise konverentsi kohta ja selle tegevuskava kohta seoses desarmeerimise ja relvade leviku tõkestamisega igal aastal.
27. taunib kaitseprogrammide laialt levinud kattumist ELis (näiteks eksisteerib üle 20 soomussõiduki programmi, 6 erinevat ründeallveelaeva programmi, 5 maa-õhk-tüüpi rakettide programmi ning 3 lahinglennuki programmi) ja selle tagajärgi, st et mastaabisäästu ei ole saavutatud, piiratud majanduslikke ressursse raisatakse ja Euroopa kaitsevarustuse hinnad on ülepaisutatud; see põhjustab lisaks Euroopa kaitsetehnoloogia ja -tööstusbaasi (EDTIB) jätkuvat killustatust, takistab kogu julgeolekuga seotud Euroopa tööstussektori konkurentsivõimet ning ohustab nii otseselt tehnoloogia-alast juhtpositsiooni ja tööhõivet;
28. rõhutab veel kord, et kõikides eespool nimetatud aspektides tuleb tegutseda pikaajaliselt tugeva poliitilise ühise tahtega, kasutades täielikult ära Lissaboni lepingu võimalusi, ja et ühine kaitsepoliitika, mis peaks järk-järgult tagama ühise kaitse, peab olema suunatud ELi suutlikkuse tugevdamisele kriisidele reageerimisel ja pikaajalisele rahukindlustamisele, ning eelkõige Euroopa strateegilise autonoomia ja tegutsemisvõimekuse suurendamisele; nõuab Euroopa julgeoleku ja kaitse teemal Euroopa Ülemkogu erakorralise kohtumise korraldamist; kordab uuesti oma nõuet koostada Euroopa julgeolekut ja kaitset käsitlev valge raamat, mille koostamisprotsessi oleksid kaasatud kõik asjakohased ELi sidusrühmad ning mille aluseks oleksid kõikide liikmesriikide riikliku kaitse ja julgeoleku ülevaated, mis on kooskõlas ühise malliga ja võimaldavad otseseid võrdlusi praeguse võimekuse ja planeerimiseelduste tugevate ja nõrkade külgede osas;
29. kutsub liikmesriike tungivalt üles toetama Euroopa Kaitseagentuuri kui ELi ekspertagentuuri, kellele on usaldatud ülesanne määrata kindlaks kaitsevõimed kriisiohjamise valdkonnas ja neid arendada ning edendada ja tõhustada Euroopa relvastuskoostööd;
30. võtab teadmiseks, et Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi 2. novembri 2010. aasta kokkulepe julgeoleku- ja kaitsekoostöö osas algatati tõepoolest väljaspool Euroopa Liidu lepingu raamistikku; loodab siiski, et see hiljutine Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi koostöökatse võib toimida katalüsaatorina edasiste edusammude jaoks Euroopa tasandil kooskõlas liidu institutsioonilise raamistikuga ja vastavalt loogilistele ratsionaliseerimise, koostalitlusvõime ja kulutõhususe nõuetele; rõhutab, et Euroopa Kaitseagentuuril võiks selles kontekstis olla toetav roll; on seisukohal, et Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi kaitsekoostöö peaks pakkuma juhiseid tõhusamaks Euroopa Liidu kaitsekoostööks, mis põhineb võimekuse planeerimisel ja vastastikusel sõltuvusel; nõuab tungivalt, et Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi valitsused kohustuksid järgima tulevasi Euroopa vahendite mitmepoolse koondamise ja jagamise kokkuleppeid;
31. rõhutab, et aluslepingus sätestatud alaline struktureeritud koostöö näeb ette õiguslikud kaitseabinõud ja kohustused ning võimaldab ühtlasi soodustada ÜJKP vahendite paremat kasutamist majandusliku kokkuhoiu ajal ja ületada liikmesriikidevahelise üksmeele puudumist; kutsub nõukogu ja liikmesriike üles määrama viivitamata kindlaks sellise koostöö sisu ja eesmärgid, kaasates kõik liikmesriigid, kes tõendavad nii oma poliitilist tegutsemisvalmidust kui ka sõjaliselt võimekust;
32. peab vajalikuks tugevdada kaitseministrite rolli välisasjade nõukogus;
33. soovitab tõsiselt arutada vastastikuse abistamise klausli tegelikku tähtsust relvastatud rünnaku korral liikmesriigi territooriumil, käsitledes lahendamata küsimusi rakendussätetes, mis võeti Euroopa Liidu toimimise lepingu projektist tagasi; kutsub üles töötama välja poliitilised suunised, mille vajalikkus on esile kerkinud eriti pärast muudetud Brüsseli lepingu (Lääne-Euroopa Liit) hiljutist lõpetamist;
34. tunnistab, et ÜJKP arendamise käigus on nüüd poliitiliste ja institutsiooniliste saavutuste järel vaja konkreetseid saavutusi sõjalise võimekuse alal; tuletab meelde, et Lissaboni lepinguga lisatud sätted on suureks potentsiaaliks sellise võimekuse väljaarendamise soodustamisel ja ELi kaitsepoliitika raamistiku kehtestamisel, ning rõhutab, et on viivitamata vaja neid tulemuslikult kasutada;
35. soovitab liikmesriikidel täielikult pühenduda kohustusele seada valmis sõjaline võimsus ja tagada selle jätkusuutlikkus, juhindudes üha enam kvalitatiivsest aspektidest; ühineb Gentis toimunud kaitseministrite mitteametliku kohtumise nõudmistega Saksamaa ja Rootsi dokumendis ja Weimari algatustega ning kutsub üles minema viivitamatult edasi operatiivetappi, kooskõlas nõukogu 2010. aasta detsembri järeldustega, milles kaitseministrid leppisid kokku, et Euroopa Kaitseagentuur peaks intensiivistama oma tööd, et hõlbustada selliste valdkondade kindlakstegemist, kus sõjalist võimsust saab ühendada ja ühiselt kasutada, kasutades sealhulgas nn tarkade rühma toetust; rõhutab vajadust tagada selle uue võimsuse arendamise suuna edukus; nõuab, et liikmesriigid peaksid kinni 2010. aasta detsembris toimunud nõukogu kohtumisel seatud tähtaegadest; tuletab meelde, et ELi relvajõudude ülemjuhatajatele on tehtud ülesandeks hinnata oma võimsust 2011. aasta maiks; et Euroopa Liidu sõjalisele staabile on antud ülesanne kasutada neid andmeid ülevaate koostamiseks 2011. aasta keskpaigaks ning et ELi kaitseministrid esitavad oma lõppjäreldused käesoleva aasta lõpuks; nõuab, et agentuur seaks selle uue algatuse prioriteediks ja koostaks potentsiaalsete uute koostööprojektide loetelu (näiteks valdkondades nagu satelliitkommunikatsioon, arstiabi, laevanduslogistika ja küberjulgeolek), et vältida topeltkulusid ja suurendada koostalitlusvõimet;
36. ühineb välisasjade nõukogu 2011. aasta jaanuari soovitustega, milles kutsuti asepresidenti ja kõrget esindajat üles põhjalikumalt käsitlema Weimari algatustes tõstatatud teemasid, et võtta konkreetseid meetmeid raporti alusel, mille asepresident ja kõrge esindaja esitab välisasjade nõukogus 2011. aasta keskpaigaks, eesmärgiga saavutada konkreetseid tulemusi aasta lõpuks nii palju kui võimalik, sealhulgas selliste algatuste laiendamisega teistesse huvitatud liikmesriikidesse;
37. kinnitab veel kord vajadust ületada tsiviil- ja militaaroperatsioonide planeerimise ja läbiviimise võimsuse praegune asümmeetria, andes ELile alalise tsiviil-militaarse planeerimise ja läbiviimise võimsuse või operatiivse peakorteri, mis võimaldaks ELil reageerida kiiremini ja kulutõhusamalt; rõhutab, et vähe on kasutatud Berlin Plusi kokkuleppeid, seni on piirdutud ainult varasemate NATO missioonide ülevõtmisega, ning juhib tähelepanu probleemidele seoses juhtiva riigi suunaga, mis põhineb riikides asuva viie operatiivse peakorteri kasutamisel, mistõttu on lisaks jõudude loomisega seotud raskustele ning tsiviil- ja militaarvõimsuse koordineerimise suuremale keerukusele puudulik ka eelplaneerimine;
38. on seisukohal, et kuigi praegune operatiivkeskus on positiivne esimene samm, ei ole see piisav ja ei täida alalise operatiivse peakorteriga seotud ootusi, mistõttu tuleks operatiivkeskus muuta alaliseks ja seada sisse nii, et see suudab juhtida suuremaid missioone; ühtlasi tuleb tagada sellele piisavad inimressursid ja operatiivne infrastruktuur ning lahendada ELi kommunikatsiooni- ja infosüsteemide infrastruktuuri ebausaldusväärsuse probleem, mis on peamiselt tingitud alalise juhtimisstruktuuri (C2-struktuur) (ja asjakohase õigusliku raamistiku) puudumisest, mis võib mõjutada negatiivselt ka teadlikkust olukorrast; toetab militaarse operatiivpeakorteri paigutamist tsiviilpeakorteri juurde, et võimaldada neil läbi viia kõiki militaar- ja tsiviiloperatsioone, kasutades maksimaalselt võimalikku koostoimet, respekteerides samas erinevaid tsiviil- ja militaarkäsuliine ning erinevaid otsustusprotsesse ja finantseerimismehhanisme;
39. väljendab heameelt asjaolu üle, et asepresident ja kõrge esindaja tunnistas oma vastuses Weimari algatusele vajadust ELi sõjalise juhtimise võimekuse järele; on seisukohal, et asepresidendi ja kõrge esindaja nõutud kuluefektiivsuse analüüsis tuleks arvesse võtta ka kulusid, mis on tingitud ELis operatsiooni peakorteri puudumisest; kavatseb tellida uuringu uue struktuuri selle aspekti kohta ja võimalike kulude ja finantseerimismehhanismide kohta;
40. tunnistab lahingurühmade vajalikkust, aga nõuab, et nende seni kasutamata rühmade kontseptsioon ja struktuur hoolikalt läbi vaadataks, et suurendada paindlikkust ja tõhusust; on seisukohal, et
- kaaluda tuleks ühe või kahe lahingurühma spetsialiseerumist nišivõimekuse valdkonnas ja/või sellise võimekuse valdkonnas, mis sobib vähese intensiivsusega konfliktide puhul, mis hõlmavad nii tsiviil- kui ka militaarülesandeid;
- tegevuskulud tuleks kanda Ateena mehhanismist, mille läbivaatamine on ette nähtud Poola eesistumise ajal;
41. rõhutab aluslepingu viidet sellele, et Euroopa võimekus- ja relvastuspoliitika tuleks määratleda Euroopa Kaitseagentuuri osalusel ning nõuab, et ELi institutsioonid, organid ja liikmesriigid teeksid koostööd nimetatud poliitika väljatöötamiseks ja rakendamiseks;
42. ergutab tihedat koostööd Euroopa Kaitseagentuuri ja komisjoni vahel, et tugevdada kaheotstarbelist võimekust eesmärgiga jõuda kõige terviklikuma lähenemisviisini julgeolekuga seotud teadusuuringute valdkonnas ja parendada tsiviil- ja militaarressursside koostoimelist majandamist eelkõige teadusuuringute ja tehnoloogiaarenduse raamprogrammi julgeolekuteema raames; sellega seoses väljendab heameelt võimaluse üle, mida pakub kaheksas raamprogramm, mis käsitleb ka välisjulgeolekut; kutsub komisjoni üles tunnistama kriisiohjamise tsiviil-militaarset iseloomu ja kaaluma tsiviilrakendusi hõlmavate julgeoleku ja kaitsega seotud teadusuuringute rahastamist ühenduse rahalistest vahenditest; märgib samas, et kõnealune koostöö ei tohiks ületada seda, mis on vajalik tsiviil-sõjalise koostöö seisukohast rahukindlustamisel, konfliktide ennetamisel, rahvusvahelise julgeoleku tugevdamisel ja kriisiohjemeetmete võtmisel;
43. nõuab tungivalt, et Euroopa Kaitseagentuuri juht (asepresident ja kõrge esindaja) ja nõukogu esitaksid õigeaegselt uue nõukogu otsuse Euroopa Kaitseagentuuri loomise kohta, mis põhineks Euroopa Kaitseagentuuri uuel rollil, nii nagu seda kirjeldatakse Lissaboni lepingus; arvestades Lissaboni lepingut ja selle mõju agentuurile, avaldab kahtlust Euroopa Kaitseagentuuri praeguse õigusliku aluse suhtes, mis ulatub 2004. aastasse; kutsub nõukogu üles teavitama Euroopa Parlamenti vajalikest muudatustest, mis tuleb teha nõukogu ühismeetmesse Euroopa Kaitseagentuuri loomise kohta seetõttu, et Euroopa Kaitseagentuur lisati Lissaboni lepingusse;
44. nõuab komisjoni, Euroopa Parlamendi, Euroopa Kaitseagentuuri ja osalevate liikmesriikide vahel tugeva partnerluse loomist kaheksanda raamprogrammi ettevalmistamisel, et investeerida ELi tasandil ühist huvi pakkuvatesse tehnoloogiavaldkondadesse, eriti arvestades seda, et investeeringud kaitsesektori teadus- ja arendustegevusse moodustavad praegu Euroopas ligikaudu 10% Ameerika Ühendriikide sarnastest investeeringutest;
45 nõuab tihedat koostööd Euroopa Kaitseagentuuri ja Relvastuskoostöö Organisatsiooni (OCCAR) vahel; palub Euroopa Kaitseagentuuri juhilt (asepresident ja kõrge esindaja) teavet 2009. aasta aprillis alustatud nendevahelise koostöö halduskokkuleppe alaste läbirääkimiste tulemuste kohta;
46. kinnitab veel kord, et autonoomse ja usaldusväärse ÜJKP üks eeltingimus on avalike hangetega konkurentsivõimelisema Euroopa kaitse- ja julgeolekuturu loomine koos tõhustatud Euroopa kaitsesektori tehnoloogilise ja tööstusliku baasiga (EDTIB), mille puhul võetakse arvesse põhilist tootmisvõimsust, tarnekindlust riikide vahel, kohandatud konkurentsivõimet kaitsevarustusturul, tarnebaasi süvendamist ja mitmekesistamist ning suuremat relvastuskoostööd;
47. rõhutab, et Euroopa kaitseturu jaoks on otsustavalt tähtis võtta kõikide liikmesriikide siseriiklikku õigusse üle järgmised direktiivid:
- (30. juuniks 2011) direktiiv 2009/43/EÜ kaitseotstarbeliste toodete ühendusesisese veo kohta; ning
- (31. augustiks 2011) direktiiv 2009/81/EÜ kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas riigihankelepingute sõlmimise korra kohta;
soovitab liikmesriikidel järgida rangelt tähtaegu, mida kontrollib komisjon, ning valmistada ette vajalikud rakendusmäärused ja koolitada asjaomased töötajad uute õigusaktide kohaldamiseks; kutsub liikmesriike üles võtma arvesse vastavavaid komisjoni juhiseid;
48. soovitab vaadata viivitamata üle 8. detsembril 2008. aastal vastu võetud ühine seisukoht, millega määratletakse sõjatehnoloogia ja -varustuse ekspordi kontrolli reguleerivad ühiseeskirjad, et tagada selle range ja järjekindel järgimine iga liikmesriigi kõikide asjaomaste ametiasutuste poolt;
49. nõuab tungivalt, et liikmesriigid järgiksid Euroopa Kaitseagentuuri kaitsealaste avalike hangete toimimisjuhendit ja korvamismeetmeid käsitlevat toimimisjuhendit, et ennetada siseturu eeskirjade rikkumist ja vähendada korruptsioonivõimalusi;
50. rõhutab, et areneva Euroopa julgeoleku- ja kaitseturu tarvis on vaja leida lahedus määruste ja standardite puudumise osas, kuna see piirab nii suurettevõtjate kui ka VKEde võimalusi turul ja takistab koostalitlust julgeolekusüsteemide vahel; toetab täielikult Euroopa Kaitseagentuuri tegevust Lissaboni lepingu antud uue õigusliku aluse raames; soovitab Euroopa Kaitseagentuuril ja komisjonil teha tihedat koostööd et luua Euroopa kaitseturg; kutsub komisjoni üles algatama koostöös Euroopa Kaitseagentuuriga esmast mõttevahetust Euroopa tööstuspoliitika üle julgeoleku- ja kaitsevaldkonnas;
51. nõuab osalevatelt liikmesriikidelt tungivalt, et nad suhtuksid Euroopa Kaitseagentuuris osalemisse kui alalisse kohustusse ning eraldaksid agentuurile vajalikud inimressursid ja rahalised vahendid; palub suurendada operatiivsetele projektidele ja uuringutele tehtavaid kulutusi (praeguseni ligikaudu 25% eelarvest), juhul peaks tekkima kahetsusväärne olukord, et pikema aja vältel hääletatakse jätkuvalt eelarve suurendamise vastu;
52. kutsub Euroopa Kaitseagentuuris osalevaid liikmesriike üles täitma ülesandeid ja algatusi, mida asepresident ja kõrge esindaja agentuuri juhina esitab, ning nõuab tungivalt, et asepresident ja kõrge esindaja kehtestaks töömeetodid, mis edendaksid osalevate liikmesriikide võimet võtta endale otsustajatena vastutus ning oleksid kooskõlas agentuuri valitsustevahelise olemuse ja aluslepingu sätetega, sest eesmärgiks on poliitilise üksmeele saavutamine;
53. on seisukohal, et vaja on vastu võtta ELi reguleerivad meetmed, sealhulgas terviklik normatiivne süsteem eraõiguslike militaar- ja julgeolekuettevõtete asutamise, registreerimise, litsentsimise ja järelevalve kohta ning nii liidusisese kui välistasandi eraõiguslike militaar- ja julgeolekuettevõtete poolsest kohaldatava õiguse rikkumisest teatamiseks;
54. kutsub seetõttu komisjoni ja nõukogu üles võtma asjakohaseid meetmeid:
– koostama liidusisese tasandi jaoks soovitust, mille alusel võetakse vastu direktiiv, mille eesmärgiks on julgeoleku- ja militaarvaldkonna eraettevõtete teenuseid, sh teenusepakkujaid ja hankeid reguleerivate liikmesriikide meetmete ühtlustamine;
– koostama välistasandi jaoks toimimisjuhendit, mille alusel võetakse vastu otsus, mis reguleerib julgeoleku- ja militaarvaldkonna eraettevõtete teenuste eksporti kolmandatesse riikidesse selles osas, mida eespool mainitud direktiiv ei hõlma;
Välis- ja sisejulgeolek
55. on seisukohal, et ELi julgeoleku sise- ja välisaspekte tuleks käsitleda ühe ja sama strateegia täiendavate mõõtmetena, nagu Euroopa Ülemkogu on selgelt väljendanud oma kohtumistel Tamperes (1999), Feiras (2000) ja Stockholmis (2010), kui ta võttis vastu vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva Euroopa ala eesmärgid ajavahemikuks 2010–2014; rõhutab, et põhiväärtused ja -normid, nagu inimõigused, põhiõigused ja -vabadused ning humanitaarõigus, ei ole mitte mingil tingimusel rahvusvahelise terrorismivastase võitluse raames kaubeldavad ja et üks järeldus, milleni jõudis Euroopa Parlamendi ajutine komisjon, mille tegevuseks oli uurida Euroopa riikide väidetavat kasutamist CIA poolt vangide transportimiseks ja ebaseaduslikuks vahi all hoidmiseks, on see, et liikmesriikide ja ELi terrorismivastane poliitika ja meetmed vajavad suuremat parlamentaarset järelevalvet;
56. on seisukohal, et praegusel ajal ja eelkõige pärast 11. septembrit on saanud aina selgemaks, et paljusid riigiüleseid ohte, näiteks terrorismi, massihävitusrelvade levikut, organiseeritud kuritegevust, küberkuritegevust, uimasti- ja inimkaubandust ei saa neutraliseerida ilma koordineeritud tegevuseta, mis hõlmab nn välissuunalist julgeolekupoliitikat ja liidusiseseid seadusandlikke ja poliitilisi meetmeid ning vahendeid, nagu rõhutati juba esimeses Euroopa Liidu terrorismivastases tegevuskavas (2001) ja Euroopa Liidu terrorismivastase võitluse strateegias (2005); tuletab meelde, et nõukogu 2008. aasta Euroopa julgeolekustrateegia rakendamisaruandes osutatakse, et mittetoimiv riigivõim ohustab Euroopa julgeolekut, nagu tõendab Somaalia juhtum;
57. tunnistab, et välis- ja sisejulgeolekupoliitika vaheline seos on saanud üha selgemaks nii liikmesriikides kui ka kolmandates riikides, näiteks USAs, kus 2003. aastal loodi 22 föderaalasutuse ühendamise teel sisejulgeolekuministeerium, kus praegu töötab üle 200 000 ametniku ning mille aastaeelarve on üle 40 miljardi USA dollari; ei pea üllatavaks seda, et sisejulgeolekuministeeriumi olulisemad missioonid kattuvad osaliselt nendega, mida Euroopa Liit on seostanud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisega (välispiiride kaitse, ränne, terrorismivastane võitlus);
58. väljendab heameelt asjaolu üle, et Lissaboni lepingu kesksed sätted peegeldavad kõnealuse olukorraga kohanemist ja vajadust kasutada ära välis- ja sisejulgeoleku koostoimet, nähes ette järgmise:
– ÜJKP laiendamine ja ulatuslikumate Petersbergi tüüpi missioonide kaasamine, mis võivad kaasa aidata terrorismivastasele võitlusele, eriti toetades kolmandaid riike võitluses terrorismi vastu nende enda territooriumil; soovitab neid sätteid laiemalt tõlgendada kooskõlas asjaomaste ÜRO resolutsioonidega ja austades täielikult inimõigusi ja põhivabadusi; tuletab siiski meelde, et ainuüksi sõjalisest reageerimisest ei piisa, et alistada rahvusvaheline terrorism, ja kutsub üles pikemaajalisteks rahvusvahelisteks jõupingutusteks, et selgitada välja selle nähtuse taga olev põhjendatud rahulolematus ja sellega tegeleda, edendades ühtlasi dialoogi ja laiemat üksteisemõistmist tsivilisatsioonide vahel;
– solidaarsusklausel: jagab seisukohta, et on vaja muuta see mehhanism rakendatavaks, ja väljendab heameelt asjaolu üle, et komisjon ning asepresident ja kõrge esindaja on lubanud esitada 2011. aastal valdkonnaülese ettepaneku, mis oleks aluseks ELi ühisele kohustusele rakendada solidaarsusklauslit;
59. on seisukohal, et Euroopa julgeolekustrateegias (2003) ja sisejulgeoleku strateegias (2010) on sidusalt määratletud mitmed ühised valdkonnad, nagu terrorism, organiseeritud kuritegevus ja küberjulgeolek, mis mõjutavad mõlemat julgeolekumõõdet; nõustub seetõttu komisjoni teatises „ELi sisejulgeoleku strateegia toimimine: viis sammu turvalisema Euroopa suunas” (2010) 1 väljendatud seisukohaga, et on vaja parandada sise- ja välismõõtme ühendamise viisi;
60. on seisukohal, et välis- ja sisejulgeoleku eesmärkide vastastikune täiendamine peegeldub asjaolus, et
– poliitika- ja julgeolekukomitee ja COSI (ELi toimimise lepinguga loodud sisejulgeolekukomitee), samuti SITCEN ja julgeolekuga seotud agentuurid nagu EUROPOL, EUROJUST ja FRONTEX teevad koostööd ning esitavad ELi institutsioonidele ühise ohuhinnangu;
– arendatakse välja julgeolekuteabe mudel, ühendades Schengeni teabesüsteemi kõigi teiste asjakohaste üleeuroopaliste võrkudega nagu VIS ja EURODAC ning kasutades seejuures teiste riikide kogemusi ja parimaid tavasid; rõhutab, et sellega seoses tuleb võtta arvesse ohtu eraelu puutumatusele ja eetilisi küsimusi;
– ette on nähtud terrorismi rahastamise jälgimine ELi-USA vahelise terroristide rahastamise jälgimisprogrammi lepinguga ning kõigi õigusmeetmetega, mis näevad ette kahtlaste tehingute jälgimise;
– Euroopa elutähtsate infrastruktuuride kindlaksmääramisel arvestatakse inimtegevuse mõjuga, nt terrorirünnakud ja küberrünnakud;
61. on seisukohal, et kõik ülalloetletud algatused saab seetõttu käivitada üksnes siis, kui on olemas tugev õiguslik alus ja õigusmeetmed, mida saab vastu võtta tavapärase ELi sisepädevuse alusel, kus kehtib nõukogu kvalifitseeritud häälteenamus, Euroopa Parlamendi kaasotsustamisõigus ning mitte vähem olulisena Euroopa Kohtu kohtujärelevalve;
62. on seisukohal, et seega on loogiline, et kui sama oht nõuab välis- ja sisejulgeoleku meetmete aktiveerimist, peaks EL eelistama tõhusamaid – ja õiguslikult kehtivaid – meetmeid, mis tulenevad sisepädevusest; on seisukohal, et Euroopa Parlamendi roll peab olema otsustav ka seonduvate spetsiifiliste ÜVJP strateegiate ja meetmete jaoks;
63. tuletab nõukogule ning asepresidendile ja kõrgele esindajale meelde, et neil lasub kohustus hoida parlamenti kursis olukorraga välissuhetes ja eriti olukorraga suhetes kolmandate riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonidega, kellega on ELi huvides peetud läbirääkimisi rahvusvaheliste lepingute üle või neid sõlmitud; tuletab nõukogule meelde, et nende lepingute üle, milles käsitletakse salastatud teabe vahetamist kolmandate riikide ja rahvusvaheliste organisatsioonidega ja mis erandlikult ei kuulu ÜJKP raamesse, tuleb läbi rääkida ja neid sõlmida Euroopa Parlamenti teavitades ning kaasates vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 218 lõikele 6; sel samal eesmärgil jätab endale õiguse hinnata, kas nõukogusse kokku tulnud liikmesriikide vahel sõlmitud leping, milles käsitletakse Euroopa Liidu huvides vahetatud salastatud teabe kaitsmist, ei piira mitte eelisõigusi, mis talle ELi toimimise lepinguga on antud;
Julgeolek operatsioonide kaudu
64. väljendab heameelt asjaolu üle, et alates 2003. aastast kuni praeguseni on EL ette võtnud kolmes maailmajaos arvukalt operatsioone (24), mida iseloomustavad erinevad sekkumisviisid ning mida suuremas osas saab pidada tsiviilmissioonideks, mis keskenduvad politseile, julgeolekusektori reformidele ja õigusriigi põhimõtte tugevdamisele; märgib, et senini 24st ÜJKP missioonist 16 on olnud tsiviilotstarbelised;
65. märgib, et sellist suundumust kinnitab praegu toimuva 13 operatsiooni profiil ja lisaks sellele liigitusele peavad missioonid olema üha enam multifunktsionaalsed, nagu näiteks EULEX KOSOVO, mis ühendab mitmeid ülesandeid (politsei, toll ja kohtusüsteem), hõlmates ka koolituse, järelevalve ja abiga seotud ning täidesaatvad funktsioonid, või uuem missioon EUTM Somaalia, mis toimub Ugandas ja keskendub üleminekuvalitsuse julgeolekujõudude sõjalisele väljaõppele, mis on näide sellest, et sõjalises kriisiohjamises on pannakse senisest suuremat rõhku julgeolekusektori reformidega seotud ülesannetele;
66. väljendab heameelt selle üle, et käimas on praeguse ÜJKP tsiviilkontseptsiooni läbivaatamine; märgib, et ennekõike käsitletakse õigusriigi põhimõtet kui tsiviilmissioonide keskset ideed, mis hõlmab politseid, õigust, tsiviilhaldust, tolli, piiriseiret ja muid asjaomaseid valdkondi, et aidata kohapealsetel koordineerijatel ja ekspertidel korraldada ja juhtida missioone, mille sisuks on tugiülesanded ja/või asendamiskohustused (rakendusülesanded); kiidab heaks tehtava töö, mille eesmärk on arendada välja ÜJKP õigusmissioonide kontseptsioon, tuletades samal ajal meelde nõuet, et vältida tuleb ühenduse võimalike programmide asjatut kattumist; nõuab seda silmas pidades, et asepresident ja kõrge esindaja esitaks Euroopa Parlamendile kiireloomulise ja üksikasjaliku teabe julgeoleku ja militaarala eraettevõtete palkamise kohta ÜJKP ja ÜJVP missioonidel, täpsustades töövõtjatelt nõutavaid erialaseid nõudeid ja organisatsiooni standardeid, kohaldatavaid määrusi ning õiguslikku vastutust ja õiguslikke kohustusi, järelevalvemehhanisme, tulemuslikkuse hindamist ja kaasnevaid kulusid;
67. tunnistab ka seda, et Lissaboni lepinguga on ette nähtud Petersbergi tüüpi missioonide pikendamine, mis oli tegelikult käimas juba aluslepingu jõustumisele eelnenud aastatel ning mis on seega toonud kaasa uuendustegevuse ja taganud reaalsusele vastava tugevama poliitilise ja õigusliku raamistiku;
68. nõuab tungivalt, et saadud kogemusi ära kasutataks, et anda missioonidele uus tõuge (missioon EUTM Somaalia oli ainus uus sekkumine viimase kahe aasta jooksul), sest missioonid on ÜJKP mandaadi proovikiviks ja ELi kui rahvusvahelise jõu tõsiseltvõetavuse oluliseks kriteeriumiks;
69. rõhutab, et konkreetseid edusamme on tungivalt vaja mitmetes tehnilistes, õiguslikes, operatiivsetes ning eriti poliitilis-strateegilistes küsimustes; on eelkõige seisukohal, et iga missioon tuleks asetada selgesse (keskpikka ja pikaajalisse) poliitilisse strateegiasse, ning rõhutab, et missioone ei võeta ette poliitika aseainena; on seisukohal, et selline seos on esmatähtis, et tagada sekkumiste operatiivne edu ning üldisemas plaanis katkestada suletud ring, milles ÜJKP ei ole enam ÜJVP vahend, vaid kipub teda asendama, koos kõigi sellest tulenevate vastuoludega;
70. märgib murega, et praeguseni on seos selge poliitilise strateegiaga puudunud ja enamikul juhtudest puudub ikka veel, mis kahjustab missioonide mõjusust ja tõhusust, näiteks:
- EUPOL AFGANISTANi mõju on ebapiisav, sest puudub selge strateegia ja missioon sulandub paratamatult Ameerika Ühendriikide AFPAK strateegiasse;
- EULEX Kosovol, mis on ELi kõige tähtsam tsiviilmissioon, on olnud palju takistusi peamiselt toetavate õigusaktide puudumise ja töötajate vähesuse tõttu; siiski on sellel õigusriigi põhimõtte alal oluline roll ja see missioon pakub piirkonnas jätkuvalt stabiilsust;
- EUBAM Rafah ja EUPOL COPPS, mis on laialdaselt tunnustatud ning heaks kiidetud keskse ja asjatundliku rahvusvahelistes kõnelustes osalejana poliitika küsimustes Palestiina aladel, ei ole saanud avaldada märkimisväärset mõju konflikti lahendamisele, sest puudub tugev poliitiline ja diplomaatiline strateegia, mida tuleb siiski üritada leida, et valmistada ette uuendatud ülesandeid Palestiina aladel;
- EUFOR ALTHEA Bosnias ja Hertsegoviinas (käivitatud 2004. aastal, kasutades „Berlin Plus” kokkuleppeid) on ehk saavutanud oma peamised eesmärgid ning seetõttu tuleks anda poliitiline hinnang, et otsustada, kas lugeda missioon lõppenuks ja säästa oluliselt rahalisi vahendeid ja inimressursse (üle 1400 inimese);
- EL on võtnud edukalt juhirolli rahvusvahelistes pingutustes võidelda piraatluse vastu Euroopa Liidu sõjalise operatsiooni kaudu Somaalia ranniku lähedal aset leidvate piraatlusjuhtumite ja relvastatud röövimiste tõkestamiseks, ennetamiseks ja ohjamiseks (operatsioon Atalanta), kuid kiiresti on vaja lahendada piraatide juriidilise kohtlemise küsimus, tuginedes eelkõige hiljuti ÜRO Julgeolekunõukogule esitatud Langi raportile; operatsiooni Atalanta takistab see, et ei ole rakendatud selget piirkondlikku strateegiat, mis oleks suunatud võitlusele piraatluse algpõhjuste vastu ja tegeleks tõhusal moel Aafrika Sarve kroonilise ebastabiilsusega; viivitamatult tuleks võtta meetmeid, millega parandatakse piirkondliku mereseire võimekust;
- EUTM võib osutuda kahjulikuks, kuna sellega parandatakse võimalike Somaalia relvarühmitustesse värvatute sõjalist võimekust;
- EUPOL RD Kongo on riigis tegutsenud alates 2007. aastast ja EUSEC RD Kongo alates 2005. aastast, kuid on avaldanud sihtrühmadele üksnes piiratud positiivset mõju – kui sedagi; soovitab mõlema missiooni tulemuste parandamiseks keskenduda enam seksuaalse vägivalla küsimustele;
71. tunneb heameelt nõukogu otsuse üle algatada EUFOR Liibüa missioon humanitaarabi edastamise toetamiseks tingimusel, et ÜRO humanitaarasjade koordinatsioonibüroo seda taotleb; taunib siiski märkimisväärseid viivitusi kavandamisprotsessis, mis takistab ressursside kiiret kasutuselevõtmist kohapeal; peab äärmiselt kahetsusväärseks seda, et EUFORi mandaat piirdus humanitaarabi aspektidega, samas kui EL oleks pidanud võtma endale juhtrolli mereseire (embargo jõustamise järelevalve ja Frontexi assisteerimine) ning humanitaarabi ja tsiviilelanike kaitsel Liibüas; tuletab sellega seoses meelde oma 10. märtsi 2011. aasta resolutsiooni, milles kutsuti asepresidenti ja kõrget esindajat üles uurima võimalust jõustada embargot ÜJKP õhujõudude ja laevastiku kasutamise abil; peab kahetsusväärseks mõnede liikmesriikide otsust panna EUFOR Liibüa laiemale mandaadile veto, viies samal ajal iseseisvalt läbi sarnaseid operatsioone; nõuab, et alustataks võimaliku keskpika ja pikaajalise ÜJKP missiooni kavandamisega Liibüas, mis keskenduks julgeolekusektori reformile, riiklike institutsioonide arendamisele ja piirivalvele;
72. nõuab paremat kohapealset kooskõlastamist, mistõttu on esmatähtis delegatsiooni juhtide (kes on nüüd Euroopa välisteenistuse, mitte enam komisjoni ametnikud) ja ELi eriesindajate roll; on seisukohal, et selline kooskõlastamine peaks toimuma erinevatel tasanditel ja ennekõike
- nende missioonide vahel, mille tegevuskoht on sama, et vältida ebakõla ja jõudude dubleerimist, nagu juhtus varasemalt näiteks Bosnia ja Hertsegoviina puhul, kuna EUFOR ALTHEA ja EUPMi missiooni volitusi organiseeritud kuritegevuse vastases võitluses ei olnud kooskõlastatud;
- ÜJKP missioonide ja muude ELi osalejate ja instrumentide vahel, eriti Palestiinas ja Aafrika-missioonidel;
- arengukoostöö projektide ja ÜJKP missioonide vahel ÜJVP raames;
- ELi ja muude samas piirkonnas tegutsevate rahvusvaheliste jõudude vahel, et tõsta suurimal võimalikul määral koostöö kvaliteeti strateegilisel (nagu näiteks koostöö Afganistani julgeolekujõudude koolitamise alal, mis jagati ELi, Ameerika Ühendriikide ja NATO vahel) ja operatiivsel tasandil (pidades eriti silmas kokkuleppeid, millega reguleeritakse tegevusvabadust kohapeal, et võimaldada salastatud teabe vahetamist, või mis käsitlevad Euroopa Liidu personali kaitset NATO vägede poolt);
73. soovitab ATHENA mehhanismi reformida, millega kaasneks ühiselt kantavate kulude osakaalu (praegu hinnanguliselt 10%) ratsionaliseerimine ja suurendamine, et jagada võrdsemalt kulutusi sõjalistes operatsioonides, mille missioonidel osalejatel, kes niigi võtavad riski ja kulutuste näol ülisuure vastutuse, tuleb praeguses olukorras võtta täiendav majanduslik vastutus;
74. väljendab heameelt selle üle, et saavutati Madridi kokkulepe Euroopa välisteenistuse loomise kohta, mis võimaldas ette näha kolm konkreetset eelarverubriiki peamistele ÜJKP missioonidele (EULEX KOSOVO, EUPOL AFGANISTAN, EUMM Georgia), eesmärgiga tagada suurem läbipaistvus ja parlamendi tõhusam kontroll kulutuste üle; rõhutab vajadust eraldada igale ÜJKP missioonile üks eelarverida; kinnitab tahet teha koostööd poliitika- ja julgeolekukomitee uue alalise eesistujaga, et edendada ja tõhustada ühiseid konsultatsioone ÜJVP küsimustes vastavalt asepresidendi ja kõrge esindaja avaldusele Madridis kokku lepitud poliitilise vastutuse kohta; kinnitab oma huvi õppida USA Kongressilt ja teiste riikide parlamentidelt julgeoleku- ja kaitsepoliitika järelevalvemenetluste ja -meetodite alastes küsimustes;
75. nõuab, et ATHENA mehhanismi läbivaatamist käsitleva ettepaneku raames loodaks Lissaboni lepinguga ette nähtud käivitusfond sõjaliste operatsioonide ettevalmistamiseks, et kiirendada vahendite väljamaksmist;
76. soovitab võtta meetmeid, et leevendada raskusi kvalifitseeritud personali leidmisel tsiviilmissioonide jaoks (nagu missioonide EULEX KOSOVO ja EUPOL AFGHANISTAN puhul), mis on osutunud kõige sagedasemaks sekkumise vormiks, ning teha vajalikke ettevalmistusi missioonide kiireks kasutuselevõtuks ja nende jätkusuutlikkuse tagamiseks;
77. soovitab soolise võrdõiguslikkuse süvalaiendamise tagamiseks vastavalt ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonile 1325 ning tsiviil- ja sõjaliste missioonide tõhususe suurendamiseks kaasata asjakohaselt naispersonali kõikidel kriisiohjamise tasanditel; rõhutab vajadust kaasata naisi otsuste tegemisega seotud kõrgematel ametikohtadel, regulaarselt konsulteerida kodanikuühiskonnaga, sealhulgas naisorganisatsioonidega, ning vajadust parandada missioonide sisest võimekust tegeleda soolise võrdõiguslikkuse küsimustega; nõuab ÜJKP missioonide kontekstis asjakohaste avalike kaebuste menetluste loomist, mis aitaksid kaasa eelkõige seksuaalse ja soolise vägivalla juhtumitest teavitamisele; palub asepresidendil ja kõrgel esindajal lisada ÜJKP missioonide iga kuue kuu tagant toimuvasse hindamisse üksikasjalik aruanne naiste, rahu ja julgeoleku kohta; rõhutab, et oluline on, et EL määraks ÜJKP missioonidele rohkem naispolitseinikke ja naissõdureid, millega seoses võiks eeskujuna kasutada asuva ÜRO rahuvalvejõudude naispolitseinike kontingenti Libeerias;
78. kutsub asepresidenti ja kõrget esindajat üles võtma meetmeid, mida on vaja Euroopa ressursside ja võimekuse võimaliku kasutuse optimeerimiseks tsiviilmissioonide alal, ja märgib murega, et suuri kulutusi tehakse missioonide EUJUST LEX Iraak ja EUPOL AFGANISTAN julgeolekumeetmetele, mis on usaldatud julgeolekut tagavate eraettevõtjate hoolde;
79. kinnitab, et on vaja luua ametlikke institutsioonilisi mehhanisme, mis oleksid tugevamad ning võimaldaksid hinnata kohapeal korrapäraselt ja ühiste kriteeriumite alusel missioonide edenemist; on veendunud, et see võimaldaks saadud kogemusi väärtustada poliitilis-strateegilisest, tehnilisest, õiguslikust ja operatiivsest vaatepunktist ning pikemas ajalõikes võiks see anda aluse toimuvate sekkumiste edendamiseks ja kriteeriumiteks, mida rakendada tekkivate kriiside puhul, hoides niiviisi strateegilisi huvisid ja olemasolevaid ressursse kõige paremas tasakaalus;
Julgeolek partnerluses
80. kinnitab, et multipolaarne arengusuund rahvusvahelises süsteemis ja strateegiliste partnerluste loomine peavad asetuma keskkonda, millele on iseloomulik aktiivne tegevus mitmepoolsuse edendamiseks mõõtmena, mis on kõige enam kooskõlas õigusriigi põhimõtte üldise tunnustamisega, ELi eripäraga ja üleilmastumise protsessi iseloomustava kasvava vastastikuse sõltuvusega;
81. kordab, et EL austab täielikult Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätteid ja põhimõtteid, ning tunnistab, et esmane vastutus rahvusvahelise rahu ja ülemaailmse julgeoleku säilitamise eest lasub ÜRO Julgeolekunõukogul;
82. märgib, et Lissaboni lepinguga on Euroopa Liit sidunud end mitmepoolsete lahenduste edendamise kohustusega, eriti ÜROs, ja et Euroopa Liidu rahvusvaheline tegevus peab põhinema ÜRO põhikirjal, rahvusvahelisel õigusel ning ELi põhimõtetel ja väärtustel;
83. tunnistab, et õiguslikust seisukohast on Lissaboni leping kõrvaldanud varasema liidu ja ühenduse poliitika dihhotoomia, luues ainulaadse juriidilise isiku ja tugevdades ELi õiguskorra autonoomsust rahvusvahelise õiguse suhtes, isegi kui kaalul on rahvusvaheline julgeolek, nagu märgiti Euroopa Kohtu praktikas Kadi kohtuasjas (mille kohaselt „rahvusvaheline õigus võetakse ühenduse õiguskorda üle ainult ühenduse konstitutsiooniliste põhimõtetega kehtestatud tingimustel”);
84. palub liikmesriikidel, kes kuuluvad ÜRO Julgeolekunõukogusse, kaitsta Euroopa Liidu ühiseid seisukohti ja huve ning kutsuda asepresidenti ja kõrget esindajat üles tagama Euroopa Liidu esindatus selles organisatsioonis ja veenma liikmesriike leppima kokku rotatsioonisüsteemis, mis tagaks ELile ÜRO Julgeolekunõukogus alalise liikmelisuse;
85. rõhutab, et on vaja tihendada ELi ja ÜRO koostööd kriisiohjamise valdkonnas, eriti kriisi varajastes staadiumites ja konfliktijärgses ülesehitustöös, ning tagada seejuures tihe seos äsja asutatud Euroopa välisteenistuse asjaomaste struktuuridega;
86. palub liikmesriikidel võtta vajalikud meetmed ELi tegeliku osalemise paremaks suunamiseks ÜRO peaassamblee istungitel;
87. tunnustab NATOt alustalana ühiskaitses nende liikmesriikide jaoks, kes on NATO liikmed; meenutab ELi ja NATO vahelise tulemusliku koostöö vajadust eelkõige juhtudel, kui need kaks organisatsiooni tegutsevad samas valdkonnas; ootab kõrge esindaja ettepanekuid, mille esitamine tehti talle ülesandeks Euroopa Ülemkogu 2010. aasta septembri järeldustega, mis käsitlevad ELi ja NATO koostööd kriisiohjamise alal;
88. väljendab heameelt NATO uues strateegiakontseptsioonis sisalduva nõusoleku üle tugevdada täiendavalt ELi–NATO strateegilist koostööd; kinnitab veel kord, et enamik uues strateegiakontseptsioonis tuvastatud ohtusid ähvardavad ka ELi, ning toonitab ELi ja NATO vahelise, vastastikuse tugevdamise vaimus toimuva koostöö edendamise tähtsust kriisiohjamises ning teineteise sõltumatuse austamist otsuste langetamisel; juhib seoses laiahaardelise käsitusega kriisidest, milles EL ja NATO osalevad, tähelepanu vajadusele vältida jõupingutuste ja ressursside asjatut dubleerimist, ning kutsub ELi ja NATOt üles vastavate vahendite abil koostööd süvendama;
89. rõhutab Aafrika mandri suurt olulisust ELi julgeolekule, rahuvalvele ja konfliktide ennetamisele; toetab tihedat koostööd ELi ja Aafrika Liidu vahel rahu- ja julgeolekupartnerluse raames, mis on seotud Aafrika–ELi ühisstrateegiaga; julgustab Aafrika Liitu suurendama oma osalust ja vastutust, eriti kriisiohjamises, ja kinnitab taas, kui olulised on komisjoni ja liikmesriikide konkreetsed meetmed, et võidelda kerg- ja väikerelvade salakaubaveo ja levikuga; toetab Tripoli deklaratsiooni üleskutset muuta Aafrika rahu- ja julgeolekustruktuur terviklikult toimivaks;
90. soovitab ennekõike arendada varajase hoiatuse ja konfliktide ennetamise võimet Aafrikas ning suurendada nn tarkade kogu võimet toimida vahendajana, samuti uurida Aafrika rahuvalveoperatsioonide rahastamist käsitlevas Prodi raportis esitatud soovituste rakendamise võimalusi; julgustab arendama suhteid, mis on suunatud koostööle ja allpiirkondlike organisatsioonide suutlikkuse tugevdamisele;
91. tuletab meelde, et lisaks partnerlusele teiste rahvusvaheliste organisatsioonidega, nt ÜRO, NATO ja Aafrika Liiduga, tuleks ÜJKP kontekstis parandada individuaalset koostööd kolmandate riikidega; märgib, et kogemus näitab, et kolmandad riigid võivad anda ÜJKP missioonidesse olulisi väärtusi, inimressursse ja teadmisi, näiteks EUFOR Tšaad/CAR, kus Venemaa andis vajalikke helikoptereid, ja EUROFOR Althea, kus sellised riigid nagu Türgi ja Maroko andsid oma panuse olulise hulga vägede näol; usub, et peale selle võib kolmandate riikide kaasatus parandada ÜJKP operatsioonide legitiimsust ja aidata luua laiemapõhjalist julgeolekudialoogi oluliste partneritega ning et sealjuures jäädakse kindlaks inimõiguste ja õigusriigi põhimõtte tunnustamise edendamisele;
92. on seisukohal, et selline dialoog peaks puudutama asjakohaseid ohuhinnanguid, kaasama (vajadusel) ELi õppustesse ja koolitusse kolmandaid riike ning viima üldise tihedama vastastikuse kaasatuseni; usub, et koostöö edendamiseks kolmandate riikidega ning iga konkreetse kaasatuse üle toimuvate läbirääkimiste näol kaasnevate viivituste vältimiseks tuleks lahendada protseduurilised takistused; on seisukohal, et selleks võiks mõne kolmanda riigiga koostada raamlepinguid ja kehtestada standardmenetlused, mis hõlbustaksid nende panust;
93. rõhutab, kui tähtis on teha ELi naabritega ÜJKP vallas koostööd, mis peaks olema piirkondlikult tasakaalus ja pakkuma ulatuslikult võimalusi julgeolekusektori reformidele kaasaaitamiseks partnerriikides ning ei aitaks üksnes luua tsiviil- ja sõjalist võimekust, et ELi ida- ja lõunapoolsed partnerid saaksid ÜJKP missioonides osaleda, vaid toetaks rohkem ka piirkondliku julgeoleku korraldamist;
°
° °
94. teeb presidendile ülesandeks edastada käesolev resolutsioon Euroopa Ülemkogule, asepresidendile ja kõrgele esindajale, nõukogule, komisjonile, liikmesriikide parlamentidele, NATO Parlamentaarsele Assambleele ning ÜRO ja NATO peasekretärile.
VÄHEMUSE ARVAMUS
ühise julgeoleku- ja kaitsepoliitika arengu kohta pärast Lissaboni lepingu jõustumist
( 2010/2299(INI) )
Väliskomisjon, raportöör: Roberto Gualtieri
Vähemuse arvamuse on esitanud GUE/NGL fraktsiooni liikmed Sabine Lösing, Willy Meyer, Nikolaos Chountis ja Takis Hadjigeorgiou
Raportis nõutakse, et EL omaks maailmas strateegilist ja autonoomset seisundit, eelkõige sõjalise iseseisvuse seisukohast, samuti nõutakse selles tungivalt Lissaboni lepingu kiiret rakendamist ja tsentraliseeritud EJKP kehtestamist, kuid jäetakse tähelepanuta parlamentaarne kontroll, ei esitata tsiviilseid ja rahumeelseid konfliktilahendusi ja keskendutakse hoopis kaitsele, sekkumisele ja militariseerimisele.
Me oleme raporti vastu, sest selles:
- pooldatakse sõjalist sekkumist Liibüas ja nõutakse edasist sõjalist tegevust;
- nõutakse ELi edasist kujundamist sõjaliseks jõuks maailmas, muuhulgas Euroopa Kaitseagentuuri, Euroopa välisteenistuse ja operatiivse peakorteri kaudu, ning sõjaliste operatsioonide käivitusfondi loomist, mis tähendab tegelikult ELi sõjalist eelarvet;
- nõutakse arengu-, kaubandus- ja energiapoliitika viimist Euroopa välisteenistuse pädevusse;
- keskendutakse tsiviil- ja sõjaliste vahendite ja võimekuse ühendamisele ning politseimissioonide paigutamisele tsiviilmissioonide alla;
- ühendatakse politsei- ja sõjaväemissioonid;
- nõutakse tungivalt lahingurühmade loomist ja tuntakse kahetsust, et neid ei ole veel kasutusele võetud;
- pooldatakse tsiviil-sõjalist katastroofidele reageerimist.
Nõuame, et EL pühenduks:
- rahumeelsele ja tsiviilsele välispoliitikale vastavalt rahvusvahelisele õigusele ja ÜRO põhikirjale;
- konfliktide tsiviilsele ja rahumeelsele lahendamisele ja vaesuse kaotamisele;
- relvastuse piiramisele ja desarmeerimisele, sealhulgas tuumadesarmeerimisele ja tuumarelva leviku tõkestamise korra jõustamisele;
- tsiviil- ja sõjaliste operatsioonide rangele lahushoidmisele;
- katastroofiabi andmisele ainult tsiviilraamistikus;
- sõjaliste kulutuste tsiviilotstarbeks ümbersuunamisele;
- riiklike parlamentide parlamentidevahelise assamblee loomisele ÜVJP ja EJKP jälgimiseks.
PARLAMENDIKOMISJONIS TOIMUNUD LÕPPHÄÄLETUSE TULEMUS
Vastuvõtmise kuupäev
13.4.2011
Lõpphääletuse tulemus
+:
–:
0:
55
9
Lõpphääletuse ajal kohal olnud liikmed
Gabriele Albertini, Dominique Baudis, Bastiaan Belder, Elmar Brok, Arnaud Danjean, Ana Gomes, Andrzej Grzyb, Takis Hadjigeorgiou, Anna Ibrisagic, Anneli Jäätteenmäki, Jelko Kacin, Ioannis Kasoulides, Tunne Kelam, Nicole Kiil-Nielsen, Maria Eleni Koppa, Andrey Kovatchev, Paweł Robert Kowal, Wolfgang Kreissl-Dörfler, Eduard Kukan, Ryszard Antoni Legutko, Krzysztof Lisek, Sabine Lösing, Ulrike Lunacek, Barry Madlener, Mario Mauro, Kyriakos Mavronikolas, Willy Meyer, Francisco José Millán Mon, Alexander Mirsky, María Muñiz De Urquiza, Norica Nicolai, Raimon Obiols, Kristiina Ojuland, Ria Oomen-Ruijten, Justas Vincas Paleckis, Pier Antonio Panzeri, Ioan Mircea Paşcu, Vincent Peillon, Hans-Gert Pöttering, Libor Rouček, José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, Jacek Saryusz-Wolski, Werner Schulz, Charles Tannock, Inese Vaidere, Geoffrey Van Orden, Kristian Vigenin
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed
Elena Băsescu, Véronique De Keyser, Andrew Duff, Roberto Gualtieri, Liisa Jaakonsaari, Elisabeth Jeggle, Georgios Koumoutsakos, Barbara Lochbihler, Norbert Neuser, Jacek Protasiewicz, Judith Sargentini, David-Maria Sassoli, György Schöpflin, Ivo Vajgl
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed (kodukorra art 187 lg 2)
Marije Cornelissen, Leonardo Domenici, Birgit Schnieber-Jastram
