A6-0060/2008
4.3.2008
RAPORT
Kalanduse õigustepõhised juhtimissüsteemid
(2007/2111(INI))
Kalanduskomisjon
Raportöör:
Elspeth Attwooll
PE 396.687v02-00
SISUKORD
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK................................................3
SELETUSKIRI............................................................................................................................8
MENETLUS..............................................................................................................................13
EUROOPA PARLAMENDI RESOLUTSIOONI ETTEPANEK
kalanduse õigustepõhiste juhtimissüsteemide kohta
( 2007/2111(INI) )
Euroopa Parlament ,
– võttes arvesse nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määrust (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta
EÜT L 358, 31.12.2002, lk 59.
Määrust on viimati muudetud nõukogu määrusega (EÜ) 865/2007 (ELT L 192, 24.7.2007, lk.
1). ;
– võttes arvesse komisjoni teatist ühise kalanduspoliitika reformi kohta („teejuht”) ( KOM(2002)0181 );
– võttes arvesse komisjoni teatist kalanduse õigustepõhiste juhtimissüsteemide kohta ( KOM(2007)0073 );
– võttes arvesse kodukorra artiklit 45;
– võttes arvesse kalanduskomisjoni raportit ( A6-0060/2008 ),
A. arvestades, et oma rohelises raamatus ühise kalanduspoliitika reformi kohta väljendas komisjon seisukohta, et alternatiivsetel juhtimismehhanismidel võib olla ühenduse kalavarude majandamisel oluline täiendav roll;
B. arvestades, et komisjon on algatanud arutelu kalanduse õigustepõhise juhtimise üle;
C. arvestades, et mõned sidusrühmad on juba andnud oma panuse arutellu;
D. arvestades, et õigustepõhise juhtimise kohta on varemalt läbi viidud mitmeid uuringuid, kuid ükski neist ei ole hõlmanud rannikuäärseid ELi liikmesriike;
E. arvestades siiski, et mitmetes uuringutes on käsitletud juhtimissüsteemide toimimist ja mõju nii ELis kui sellest väljaspool, mis võimaldavad kalapüügiõigusi majandusliku väärtuse eest üle kanda;
F. arvestades, et komisjon on välja kuulutanud pakkumiskutse uuringu läbiviimiseks;
G. arvestades, et komisjon on öelnud, et ta ei kavatse olemasolevaid juhtimissüsteeme muuta, kuid on samas väljendanud kavatsust teha ühisesse kalanduspoliitikasse muudatusi ning otsib seetõttu sobivaid alternatiive;
H . arvestades, et Euroopa Liidu olemasolevad kalanduse juhtimissüsteemid, eelkõige lubatud kogupüük ja kvoodid, ei aita lahendada sektori probleeme, mistõttu on vajalik ja ülitähtis korraldada selles küsimuses laiapõhjaline arutelu, hinnates nende vastuvõtmise positiivseid ja negatiivseid aspekte;
I. arvestades, et seetõttu on siiski oluline kaaluda võimalusi, kuidas saaks ühise kalanduspoliitika toimimist parandada, eelkõige kalanduse juhtimise poliitika kaudu, mille puhul on praegused puudused silmnähtavad;
J. arvestades, et muudatused parandavad olukorda ainult juhul, kui nendega tagatakse ressursside kasutamine viisil, millega luuakse säästvad majandus-, keskkonna- ja sotsiaaltingimused,
1. tunneb heameelt selle üle, et komisjon on alustanud arutelu kalanduse õigustepõhise juhtimise üle, tehes seda olemasoleva juhtimispoliitika muutmise esimese sammuna;
2. on seisukohal, et mere bioloogilised ressursid on üldine avalik hüve;
3. on veendunud, et kõnealuseid õigusi ei tuleks mõista omandiõigustena, vaid teatava kasutusvaldusena või püügiõigusena, mille suhtes kehtivad asjakohased piirangud;
4. tunnistab ka siiski, et on olemas eraldi kindlaksmääratavad õigustepõhised juhtimissüsteemid, mis põhinevad erinevatel seisukohtadel:
a) olenevalt sellest, kellele õigus eraldatakse, olenevalt õiguse ülekantavuse tingimustest ja õiguse kaubeldavusest majandusliku väärtuse alusel;
b) olenevalt õiguse ulatusest, eriti sellest, kas õigus on määratletud vastavalt asukohale, kus seda kasutatakse, olenevalt kogusest, mida saab püüda või koormusest, mida saab rakendada;
5. tunneb heameelt tõsiasja üle, et komisjon on kuulutanud välja pakkumiskutse erinevaid juhtimissüsteeme käsitleva täieliku uuringu läbiviimiseks;
6. on seisukohal, et kindlaks määratud aruteluaeg on liiga lühike ning nõuab selle pikendamist, et tagada erinevate olemasolevate võimaluste ning nende tagajärgede nõuetekohane uurimine ja kaalumine;
7. tunnistab aga juba enne uuringu läbiviimist, et on ilmne, et kasutusel on mitmesugused süsteemid ning enamikus neist, kui mitte kõikides, kasutatakse mingil kujul õigustepõhist juhtimist, kui seda kõige laiemas tähenduses käsitleda; tunnistab samamoodi, et katsetused juhtida kalandust kalapüügiõiguste kaudu on andnud liikmesriikides, kus sellist süsteemi kasutatakse, mitmes mõttes positiivseid tulemusi, näiteks püügimahtude vähendamise seisukohast;
8. on seisukohal, et samamoodi on ilmne, et ühenduse tasandil ja vähemalt mõnedes liikmesriikides kasutatakse õigustepõhise juhtimise segavorme nii õiguste eraldamise ja ülekantavuse/kaubeldavuse kui ka nende ulatuse määratlemise osas;
9. märgib küsimuse keerukuse astet ja raskusi, mida see tekitab ühtse süsteemi poole liikumisel, mida tahetakse saavutada liikmesriikide tegevusi ühtlustades või süsteemi ühenduse tasandil hallates;
10. on siiski seisukohal, et nimetatud raskustest on võimalik üle saada, nagu näitab ka õigustepõhise juhtimise kasutuselevõtt mitmes sellises liikmesriigis ja piirkonnas, millel on maailmas kõige suuremad kalandushuvid üldse, ning, arvestades, et see süsteem võib osutuda väga edukaks teatud osa ühenduse kalalaevastiku juhtimisel, tuleks võimalust kaasata see ühisesse kalanduspoliitikasse vähemalt kaaluda;
11. on seisukohal, et tuleb kindlaks teha tagajärjed, mida muudatused, eriti kogu ühendust hõlmavate individuaalsete ülekantavate kvootide ja muud laadi õigustepõhise juurdepääsu kehtestamine, võivad kaasa tuua seoses:
– suhtelise stabiilsuse ja selle rolliga kalandusest sõltuvate kogukondade elujõulisuse säilitamisel;
– selliste õiguste koondumise taseme ja sellest tulenevate sotsiaalmajanduslike tagajärgedega;
– eelistega, mida see võib anda suurtele ettevõtjatele väikeste ettevõtjate või kogukonnapõhise kalanduse arvelt;
– hirmuga, et võivad tekkida lisakulud, mis pärsivad investeerimist laevadesse, püügivahenditesse, ohutusse ja töötingimustesse;
– tõenäosusega, et kvoote ei saa eelisjärjekorras kasutada need, kes tegelevad aktiivselt kalapüügiga;
– probleemidega, mis on seotud esialgse eraldamise ja juhusliku eelise andmisega nendele, kellele õigus eraldatakse;
– ohuga, et tekkib õiguste liigne koondumine;
12. on seisukohal, et nimetatud muredega tuleb tegeleda enne, kui astutakse samme ühtse süsteemi kehtestamiseks, nagu pretsedendid on näidanud, on näiteks võimalik seada kalapüügiõiguste kuhjumisele piir;
13. on seisukohal, et tuleks rõhutada ka kalanduse õigustepõhise juhtimise positiivseid aspekte, mille suhtes ollakse küllaltki laialdaselt üksmeelel, sisaldades järgmist:
– juhtimine on ratsionaalsem, kuna õiguse valdajad on tehtud otseselt vastutavaks juhtimise ja üldistele eeskirjadele vastamise eest, mis tavaliselt annab tulemuseks sektori ettevõtlikkuse suurenemise, tehes selle vähem sõltuvaks eksperdihinnanguist, vahendamisest ja riiklikust toetusest;
– järelevalve on lihtsam selliste laevastike puhul, mis seda süsteemi rakendavad, kuna laevu, millel on kalapüügiõigused, on võimalik täpselt kindlaks teha;
– väheneb vette tagasi laskmine, kuna võimalik on osta ka selliste liikide püügiõigusi, mille puhul on saadaval üksnes väike kvoot;
– laevastikud hakkavad oma tegevust kasumlikumaks muutma, mis tavaliselt toob kaasa püügimahtude vähendamise vanemate ja ebatõhusamate aluste kõrvaldamise teel;
– kõige lihtsam on seda süsteemi kehtestada nii, et kvoote antakse vastavalt sellele, kui stabiilne on olukord vastavas liikmesriigis, nii et see nimetatud tingimust ei mõjutaks;
14. tahab lisaks teada, kas ühtne õigustepõhine juhtimissüsteem oleks igal juhul asjakohane erinevate kalanduse liikide puhul;
15. juhib sellega seoses tähelepanu ühe ja mitme liigi põhise kalanduse erinevatele nõuetele ning rannalähedase püügiga tegelevate laevastike eriolukorrale;
16. on sellega seoses seisukohal, et neile tuleb ette näha eraldi säte, kasutades selleks kriteeriume, mis on seotud geograafilise kaugusega rannast, või eraldades osa kvooti neile;
17. tunneb seetõttu heameelt selle üle, et komisjon ei kavatse praegu olemasolevatesse juhtimissüsteemidesse sekkuda;
18. on aga seisukohal, et vaatamata sellele tuleks erinevate õigustepõhiste juhtimissüsteemide eeliseid ja puudusi täiendavalt kaaluda;
19. on seisukohal, et tuleb hoida ära majanduse moonutamine kalatööstuses väiksemate laevaomanike, eriti nende kahjuks, kes tegelevad rannalähedase püügiga;
20. tunnistab, et sellised süsteemid võivad edendada sageli majanduslikku tasuvust eeldusel, et need on asjakohaselt välja töötatud; märgib, et tõhusus on igasuguse majanduspoliitika eesmärk ning ühise kalanduspoliitika huvides on luua kasumlik kalatööstus, mis oleks üha vähem sõltuv riiklikest toetustest;
21. on seisukohal, et kuna kalandus on ühine poliitika, tuleks kalapüügiõiguste juhtimise mehhanismid vastu võtta ühenduse tasandil, mis teeks võimalikuks kalavarude juhtimise parandamise;
22. on veendunud, et majanduslik tasuvus on väärtuslik selles osas, kuivõrd see edendab ühise kalanduspoliitika eesmärke;
23. palub komisjonil seetõttu tagada, et kõik tema poolt algatatud uuringud õigustepõhise juhtimise kohta peaksid olema suunatud sellele, et:
I. anda liikmesriikides praegu kasutusel olevatest juhtimissüsteemidest täielik ülevaade ja neid analüüsida;
II. pöörata tähelepanu õigustepõhise juhtimise põhiseisukohtadele:
a) selles osas, kellele võidakse õigused eraldada, kellele need võidakse üle kanda ja kas need on kaubeldavad ning milliseid piiranguid nende kasutamisel kohaldatakse ja
b) õiguste ulatuse osas, st kas neid määratletakse vastavalt asukohale, püügikogusele (väljund) või püügikoormusele (sisend) või nende aspektide kombinatsioonile;
III. hinnata iga kõnealuse seisukoha tõhusust ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamisel, kasutades olemasolevatest juhtimissüsteemidest saadud teadmisi seoses:
a) kalandusega tegelevate isikute elatusvahendite parandamisega;
b) säästva mereökoloogiaga, kus kalavarusid säilitatakse ja
c) kalandusest sõltuvate kogukondade elujõulisuse säilitamisega;
d) sellega, kui suures ulatuses on süsteem kasutuselevõtust alates toonud kaasa kalapüügiõiguste koondumise ja viinud tööhõive vähenemiseni;
e) kalandussektori majandusliku tõhususega;
IV. uurida neid küsimusi eraldi erinevate kalanduse liikide osas nii ühenduse vetes kui ka neist väljaspool;
24. nõuab, et komisjon jätaks selle probleemi arutamiseks pikema perioodi;
25. teeb presidendile ülesandeks edastada käesolev resolutsioon nõukogule, komisjonile, liikmesriikide valitsustele ja parlamentidele, piirkondlikele nõuandekomisjonidele ning kalanduse ja vesiviljeluse nõuandekomiteele.
SELETUSKIRI
Kõnealuste õiguste olemus
Esimene kalanduse õigustepõhise juhtimisega seotud teema käsitleb arutluse all olevate õiguste olemust.
Paljud on arusaadavalt nende omandiõigusliku olemuse vastu, kuna siis on tegemist avaliku ressursi eraomandisse kuulumisega.
Samal ajal on selge, et püütud kalade puhul selline omand tekkib.
Asjakohane paralleel tundub seetõttu olema kasutusvaldus, õigus saagile, mis on lepinguline õigus ning mida reguleeritakse vastavalt võlaõigusega, mitte asjaõigusega.
Seda on oluline märkida, kuna kasutusvaldus hõlmab kohustust mitte kahjustada ressurssi, kust saaki saadakse.
Samuti on see õigus, mida saab ajaliselt piirata ja/või millele saab kehtestada muid tingimusi.
Rooma õiguse kohaselt näiteks võis kasutusvaldaja õiguse teostamist kasutada anda või müüa, kuid ei saanud kasutusvaldust kui sellist üle kanda ning jäi seetõttu omaniku ees vastutavaks kasutaja või ostja poolt põhjustatud kahju eest.
Seetõttu on tähtis märkida, et piirangud võib kehtestada õiguse ülekantavusele ja tingimustele, mille alusel õigust omatakse.
Õiguste eraldamise süsteemid
Mitmesuguste ja selgelt keerukate olemasolevate süsteemide aluseks on teatavad põhiseisukohad.
Esiteks need, mis käsitlevad kalapüügiõiguse eraldamist ja ülekantavust.
· Õigus võidakse anda nii kogukondadele kui ka üksikisikutele.
· Õigust on võimalik üle kanda kogukondadelt üksikisikutele (ja üksikisikutelt tagasi kogukondadele), kogukondade vahel ning ühelt üksikisikult teisele.
· Ülekantavust võib siiski mitmel viisil piirata.
Üksikisik võib näiteks õiguse tagasi üle kanda vaid kogukonnale või teisele üksikisikule samas kogukonnas.
· Ülekantavusest saab kaubeldavus, kui ülekandel on majanduslik väärtus.
· Tingimused, mille alusel õigus kaubeldav on, aitavad kindlaks määrata majandusliku väärtuse ulatuse.
Teiseks need, mis käsitlevad õiguse ulatust.
Õiguse ulatus määratletakse tavaliselt vastavalt
·
– asukohale, kus õigust kasutada saab;
– lubatud püügikogusele (õiguse kasutamisest tulenev väljund)
– lubatud püügikoormusele (õiguse kasutamiseks lubatud sisend)
– või nende aspektide kombinatsioonile.
· Õiguse ulatust võib täpsemalt määratleda erieeskirjadega, näiteks eeskirjadega, mis keelavad vette tagasi laskmist või püügile suletud piirkondade kehtestamist.
· Õiguse ulatus mis tahes ajahetkel on teine tegur selle majandusliku väärtuse kindlaksmääramisel.
Mõlemat tüüpi seisukohti kasutatakse ELi tasandil.
Esiteks eraldab EL kogukonnana õiguse muudele kogukondadele ehk liikmesriikidele.
See jätab edasised ülekandmised suures osas liikmesriikidele, kes jagavad õigust kogukondade ja/või nendesse kuuluvate üksikisikute vahel nii, kuidas nad seda vajalikuks peavad.
EL lubab samuti õiguste vahetamist liikmesriikide vahel, kuigi üha enam avaldatakse ELile survet püügivõimaluste ümber jaotamise osas, kui neid on alakasutatud.
EL peab õigusi – vähemalt teatavatel asjaoludel – kaubeldavateks, näiteks kvoodivahetuste läbirääkimistel ja kalandusalaste partnerluslepingute sõlmimisel kolmandate riikidega.
Teiseks, õiguse ulatuse osas on olemas selgelt kombineeritud lähenemine, kus asukoht kajastub suhtelise stabiilsuse põhimõttes, kogust (väljund) väljendavad lubatud kogupüük ja kvoodid ning koormust (sisend) piiritletakse võimsust, püügivahendeid, merepäevi jne käsitlevate eeskirjadega.
Enamikus, kui mitte kõigis liikmesriikides tunduvad olema kasutusel kombineeritud süsteemid õiguse eraldamise ja ülekantavuse või selle ulatuse osas või nende mõlema osas.
Kõnealune pilt on siiski väga varieeruv.
Eriti käib see selle kohta, mil määral ja mil viisil kalapüügiõiguse ülekantavust õiguslikult tunnustatakse.
Praegu ei ole piisavalt teavet, mille põhjal neid hinnata, ning komisjoni uurimus oleks siinkohal väga teretulnud.
Millised on kõnealused süsteemid, kui neid võrrelda majandusliku tasuvuse seisukohalt?
OECD 2006. aasta uuringus käsitleti üheksat erinevat õigustepõhist juhtimissüsteemi.
Uuringus analüüsiti igat süsteemi peamiselt eesmärgiga hinnata nende majanduslikku tasuvust.
Kokkuvõtlikult oleks see suutlikkus vältida seda, et liiga paljude kalurite jaoks on liiga vähe kalavarusid.
Hinnati õiguste järgmiseid omadusi: ainuõigus, kestus, määratluse kvaliteet, ülekantavus, jagatavus ja paindlikkus.
(Kõik omadused olid võrdselt tähtsad – lähenemine, mis võib olla küsitav isegi siis, kui käsitletakse ainult majanduslikku tasuvust).
Neli kõige kõrgema hinnangu saanud süsteemi olid: territoriaalsed kasutusõigused, kogukonnapõhised püügikvoodid, individuaalsed ülekantavad kvoodid ja individuaalsed ülekantavad koormuskvoodid.
Eespool nimetatud seisukohtadest lähtuvalt võiks individuaalseid ülekantavaid kvoote ja individuaalseid ülekantavaid koormuskvoote nimetada ülekantavate asemel kaubeldavateks.
Kui tõhus on majanduslik tasuvus?
Makrotasandil on majanduslik tasuvus seotud kalapüügiga tegelejate arvu ja kalavarude vahelise tasakaalustatud suhte saavutamisega.
Kui esimene ületab teist, peetakse ülekantavust/kaubeldavust asjakohase vähendamise mehhanismiks.
Eriti võib kaubeldavust kasutada kompensatoorset väärtust pakkuva vahendina, kui kalapüügiõigus vahetab omanikku, ja aidata seega kalapüügitegevust lõpetada.
Lühiajaline ülekantavus/kaubeldavus on samuti selgelt tõhus vahend kvootide ületamise ja puudujäägiga tegelemiseks.
Ülekantavus on vajalik kalapüügitegevuse alustamiseks, mõningast muret tekitab aga see, et kaubeldavus võib olla sellele takistuseks.
Samuti on muret tekitav, et kalapüügiõiguse omandamisega seotud kulud võivad kahandada kalurite võimet investeerida oma tegevuse muudesse aspektidesse, näiteks laevade ja püügivahendite parandamisse.
Lisaks võib kaubeldavus, kui seda asjakohaselt ei kontrollita, viia kalapüügiõiguste koondumiseni ning võimaldab seda, et õigus sattub aktiivselt kalandusega mitte tegelevate üksikisikute ja organisatsioonide kätte.
Samuti tuleb silmas pidada avalike valdkondadega seotud majandusküsimusi, näiteks kulude katmist, võõrandamismakse jne, kuna need võivad mõjutada majanduslikku tasuvust.
Mil määral toetab majanduslik tasuvus ühise kalanduspoliitika eesmärke?
Majanduslik tasuvus ei ole omaette väärtus, vaid väärtuslik selles osas, kuivõrd see toetab ühise kalanduspoliitika eesmärke.
Need võib kokku võtta järgmiselt:
· Kalandusega tegelevate isikute elatusvahendite parandamine
· Kalavarude säilitamine säästva mereökoloogia kontekstis ja nendel põhinev, turgude püsiv ja jätkuv varustamine kvaliteetse kalaga
· Kalandusest sõltuvate kogukondade elujõulisuse säilitamine
Eelmises osas seatakse teataval määral kahtluse alla majandusliku tasuvuse roll nendest eesmärkidest esimese saavutamise vahendina.
Eelkõige võib lisakuludel olla ebasoodus mõju ohutusele ja töötingimustele.
Kalavarude säilitamisest rääkides tuleks märkida, et majandusliku tasuvuse ja ülepüügi lõpetamise vahel ei ole tingimata seost.
Mõnede arvamuste kohaselt viib see selleni, et kalurid püüavad oma pikaajalistest huvidest lähtudes kalavarusid säilitada.
Selle kohta on vaja siiski rohkem teadmisi.
On vaieldav, kas majanduslik tasuvus sõltub ülekantavuse piiramisest kalapüügiga aktiivselt tegelevatele isikutele, kuna muidu investeeriksid finantsasutused varude ammendumise korral lihtsalt mujale.
Samuti tekitab muret, et majanduslik tasuvus võib tegelikult kaasa tuua kaubeldavate õiguste omandamisel tekkinud kulude korvamiseks ebasoovitavad toimingud, näiteks väiksemate isendite vette tagasi laskmise ja suuremate eelistamise.
Kalandusest sõltuvate kogukondade elujõulisusega seoses on esmatähtis kaubeldavate õiguste mõju suhtelisele stabiilsusele.
Kardetakse, et kui õigustega saaks liiga vabalt kaubelda, jääksid kõnealused kogukonnad suhteliselt lühikese aja jooksul ilma kalapüügiõigusest, seega nende peamisest elatusvahendist.
Seda kardetakse eriti väikesemahulise rannapüügi osas.
Järeldus
Õigustepõhise juhtimisega seonduvad selgelt nii tegelikud kui ka võimalikud eelised ja puudused.
Need varieeruvad sõltuvalt kasutatava süsteemi olemusest ja eriti sellest, kuidas õigust eraldatakse, kuidas see on ülekantav/kaubeldav ja kuidas tema ulatus määratletakse.
Komisjon on andnud selgelt mõista, et ei kavatse praegu sekkuda olemasolevatesse juhtimissüsteemidesse, mis jäävad liikmesriikide pädevusse.
Kõnealuste süsteemide kombineeritud olemuse tõttu oleks üleminek ühtsele süsteemile liikmesriikide siseselt või ühenduse tasandil siiski väga keeruline.
Keerulisus ei tulene ainult õiguslike režiimide erinevusest.
Pigem tekib see seoses murega selle üle, mille põhjal esialgne eraldamine tehakse, milline hüvitis eksisteeriks kaotatud õiguste puhul ja kas on õiglane luua juhuslik eelis nende jaoks, kes saavad õigused ümberjaotamise käigus.
Teine probleem on see, et teatavat tüüpi õigustepõhistel juhtimissüsteemidel on pöördumatu mõju.
Kõike eelnevat silmas pidades on hädavajalik, et ühtegi sammu, isegi liikmesriikide vaheliste heade tavade vahetamise tasandil, ei astutaks enne kui on saadud täielikumat teavet ning on läbi viidud konsultatsioon ja analüüs.
Ainult sel viisil on võimalik kindlaks määrata, mis on tegelikult parim tegutsemisviis.
Lisaks võib selline tegevus näidata, et erinevad süsteemid on sobilikud erinevate kalanduse liikide puhul.
Soovitused
Kõik komisjoni poolt algatatud uurimused õigustepõhiste juhtimissüsteemide kohta peaksid olema suunatud sellele, et:
1. anda liikmesriikides praegu kasutusel olevatest juhtimissüsteemidest täielik ülevaade ja neid analüüsida;
2. pöörata tähelepanu õigustepõhise juhtimise põhiseisukohtadele:
c) selles osas, kellele võidakse õigused eraldada, kellele need võidakse üle kanda ja kas need on kaubeldavad ning milliseid piiranguid nende kasutamisel kohaldatakse ja
d) õiguste ulatuse osas, st kas neid määratletakse vastavalt asukohale, püügikogusele (väljund) või püügikoormusele (sisend) või nende aspektide kombinatsioonile;
3. hinnata iga kõnealuse seisukoha tõhusust ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamisel, kasutades olemasolevatest juhtimissüsteemidest saadud teadmisi seoses:
d) kalandusega tegelevate isikute elatusvahendite parandamisega;
e) säästva mereökoloogiaga, kus kalavarusid säilitatakse ja
f) kalandusest sõltuvate kogukondade elujõulisuse säilitamisega;
4. uurida neid küsimusi eraldi erinevate kalanduse liikide osas nii ühenduse vetes kui ka väljaspool neid.
MENETLUS
Vastuvõtmise kuupäev
28.2.2008
Lõpphääletuse tulemused
+:
–:
0:
21
3
1
Lõpphääletuse ajal kohal olnud liikmed
Alfonso Andria, Elspeth Attwooll, Marie-Hélène Aubert, Iles Braghetto, Luis Manuel Capoulas Santos, Paulo Casaca, Zdzisław Kazimierz Chmielewski, Avril Doyle, Emanuel Jardim Fernandes, Carmen Fraga Estévez, Duarte Freitas, Ioannis Gklavakis, Hélène Goudin, Pedro Guerreiro, Ian Hudghton, Heinz Kindermann, Rosa Miguélez Ramos, Marianne Mikko, Philippe Morillon, Seán Ó Neachtain, Struan Stevenson, Catherine Stihler, Margie Sudre, Cornelis Visser
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed
Thomas Wise
Lõpphääletuse ajal kohal olnud asendusliige/asendusliikmed (kodukorra art 178 lg 2)
Francesco Ferrari
