P6_TA(2006)0463
Vysielanie pracovníkov
A6-0308/2006
Uznesenie Európskeho parlamentu o uplatňovaní smernice 96/71/ES o vysielaní pracovníkov ( 2006/2038(INI) )
Európsky parlament
, –
so zreteľom na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb Ú. v.
ES L 18, 21.1.1997, s.
1.
(smernica o vysielaní pracovníkov),
–
so zreteľom na oznámenie Komisie o vykonávaní smernice 96/71/ES v členských štátoch ( KOM(2003)0458 ),
–
so zreteľom na oznámenie Komisie o usmerneniach na vysielanie pracovníkov v rámci poskytovania služieb ( KOM(2006)0159 ),
–
so zreteľom na správu útvarov Komisie o vykonávaní smernice 96/71/ES ( SEK(2006)0439 (správa útvarov Komisie),
–
so zreteľom na svoje uznesenie z 15. januára 2004 o vykonávaní smernice 96/71/ES v členských štátoch Ú. v.
EÚ C 92 E, 16.4.2004, s.
404.
,
–
so zreteľom na články 27 a 34 Charty základných práv Európskej únie,
–
so zreteľom na Dohovor C143 Medzinárodnej organizácie práce o migrujúcich pracovníkoch (doplňujúce ustanovenia),
–
so zreteľom na rámcové rozhodnutie Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie Ú. v.
EÚ L 76, 22.3.2005, s.
16.
,
–
so zreteľom na rozsudky Súdneho dvora Európskych spoločenstiev z 9. augusta 1994 vo veci C-43/93, Vander Elst Zb.
1994, s.
I-3803.
, z 23. novembra 1999 v spojených veciach C-369/96 a 376/96, Arblade Zb.
1994, s.
I-8453.
, z 25. októbra 2001 v spojených veciach C-49/98, C-50/98, C-52/98, C-54/98, C-68/98 a C-71/98, Finalarte Zb.
2001, s.
I-7831.
, zo 7. februára 2002 vo veci C-279/00, Komisia/Taliansko Zb.
2002, s.
I-1425.
, z 12. októbra 2004 vo veci C-60/03, Wolff & Müller GmbH Zb.
2004, s.
I-9553.
, z 21. októbra 2004 vo veci C-445/03, Komisia/Luxembursko Zb.
2004, s.
I-10191.
, a z 19. januára 2006 vo veci C-244/04, Komisia/Nemecko Zb.
2006, s.
I-885.
,
–
so zreteľom na smernicu Rady 91/533/EHS zo 14. októbra 1991 o povinnosti zamestnávateľa informovať zamestnancov o podmienkach vzťahujúcich sa na zmluvu alebo na pracovno-právny vzťah Ú. v.
ES L 288, 18.10.1991, s.
32.
,
–
so zreteľom na článok 45 rokovacieho poriadku,
–
so zreteľom na správu Výboru pre zamestnanosť a sociálne veci a stanovisko Výboru pre vnútorný trh a ochranu spotrebiteľa ( A6-0308/2006 ),
A.
keďže smernica o vysielaní pracovníkov má dva dôležité ciele, ktorými sú zaručenie voľného pohybu osôb a služieb a zároveň zabezpečenie toho, že sa na vyslaných pracovníkov budú vzťahovať podmienky a náležitosti hostiteľského členského štátu týkajúce sa minimálnych mzdových taríf, pracovných podmienok a zdravia a bezpečnosti podľa článku 3 smernice o vysielaní pracovníkov; keďže toto je dôležitý nástroj zabezpečenia spravodlivého zaobchádzania,
B.
keďže podmienky stanovené v článku 3 smernice o vysielaní pracovníkov by sa mali považovať len za minimálne normy; keďže článok 3 ods. 7 smernice o vysielaní pracovníkov ustanovuje, že podmienky uvedené v odsekoch 1 až 6 článku 3 nebudú brániť uplatneniu pracovných podmienok výhodnejších pre pracovníkov,
C.
keďže podľa článku 2 ods. 2 smernice o vysielaní pracovníkov je hostiteľská krajina povinná určiť, kto je pracovníkom; keďže vyššie uvedená správa útvarov Komisie potvrdzuje, že v tejto súvislosti je rozhodujúcim kritériom skutočná pracovná situácia v hostiteľskej krajine,
D.
pripomínajúc, že Európsky parlament vo svojej pozícii zo 16. februára 2006 vypustil články 24 a 25 z navrhovanej smernice o službách na jednotnom trhu Prijaté texty, P6_TA(2006)0061 .
,
E.
keďže vo veci Wolff & Müller Súdny dvor rozhodol, že opatrenia hostiteľskej krajiny na zabránenie nekalej súťaži, ktoré vyslaným pracivníkom zabezpečujú minimálne normy podľa článku 3 smernice o vysielaní pracovníkov, sú oprávnené a takéto cielené ochranné opatrenia sú opodstatneným obmedzením slobody poskytovania služieb,
F.
keďže vo veci Wolff & Müller Súdny dvor rozhodol, že medzi slobodou poskytovania služieb a podporovaním spravodlivej hospodárskej súťaže na jednej strane a zabezpečením ochrany pracovníkov na strane druhej nemusí byť nevyhnutne rozpor,
G.
keďže zásada rovnakého zaobchádzania v smernici o vysielaní pracovníkov pôsobí v dvoch smeroch, pričom zaručuje na jednej strane rovnaké zaobchádzanie s podnikmi v rámci slobody poskytovania služieb a na strane druhej rovnaké zaobchádzanie s vyslanými zamestnancami na základe miestnych minimálnych pracovných podmienok v súlade s článkom 3,
H.
keďže Komisia vo svojich usmerneniach požaduje opatrenia na zabránenie tomu, aby sa minimálne ochranné normy a práva obchádzali v neprospech vyslaných pracovníkov,
I.
keďže len veľmi malý počet sťažností, ktoré Komisia dostala a ktoré sa týkali vykonávania smernice o vysielaní pracovníkov, a obmedzený počet konaní o porušení povinností, ktoré Komisia iniciovala, poukazuje na fakt, že ľudia nepoznajú svoje práva, ktoré im vyplývajú zo smernice, a tá preto nedosahuje svoje ciele,
J.
keďže strany kolektívnych dohôd o mzdách môžu hrať významnú úlohu pri úspešnom vykonávaní smernice o vysielaní pracovníkov a keďže posilňovanie úlohy sociálnych partnerov a väčšia cezhraničná spolupráca by preto predstavovali rozhodujúci krok k dosiahnutiu požadovanej rovnosti; keďže však v mnohých krajinách nie je väčšina pracovníkov členmi odborov, a práve táto skupina nezačlenených pracovníkov dostáva najmenej informácií o svojich právach a povinnostiach,
K.
keďže by bolo vhodné, aby sociálni partneri v tých členských štátoch, v ktorých sa smernica vykonáva prostredníctvom kolektívnych dohôd, získali prístup k informáciám o vysielajúcich spoločnostiach na účel vykonávania dohľadu, ktorý v iných členských štátoch vykonávajú orgány majúce takýto prístup k informáciám o spoločnostiach,
L.
keďže tam, kde dvojstranné a trojstranné dohody medzi členskými štátmi a medzi stranami kolektívnych dohôd navzájom uznávajú vnútroštátne normy bezpečnosti pri práci a pracovné podmienky, sa obchádzaniu vnútroštátnych noriem úspešne darí predchádzať, a keďže táto situácia sa zlepšila aj vďaka spolupráci kontaktných miest a výmene informácií medzi odbormi,
M.
keďže smernica o vysielaní pracovníkov je naďalej potrebná na poskytovanie právnej istoty vyslaným pracovníkom a príslušným podnikom a keďže Komisia musí zaujať aktívny postoj, aby zefektívnila spoluprácu medzi členskými štátmi, ich kontaktnými miestami a inšpektorátmi práce, najmä s cieľom bojovať proti nekalej súťaži a sociálnemu dumpingu,
N.
keďže členské štáty EÚ 15 sa v prednostnej doložke zmluvy o pristúpení zaviazali nezaobchádzaťp, pokiaľ ide o slobodu pohybu, so štátnymi občanmi desiatich nových členských krajín menej výhodne ako so štátnymi občanmi tretích krajín; keďže toto je možné zabezpečiť len vtedy, keď je pobyt štátnych občanov tretích krajín známy príslušným orgánom; keďže hostiteľské členské štáty nesmú stanovovať dodatočné podmienky pre pracovníkov vyslaných z tretích krajín, ak ich poskytovateľ služieb so sídlom v členskom štáte zamestnal v súlade s právnymi predpismi,
1.
konštatuje, že Komisia vo svojich usmerneniach uznáva sociálny cieľ smernice o vysielaní pracovníkov, ako aj plnú zodpovednosť hostiteľskej krajiny za realizáciu tohto cieľa prostredníctvom zaručenia ochrany a práv všetkých zamestnancov dočasne vyslaných do zahraničia; konštatuje, že Komisia vyzýva členské štáty na prevzatie tejto zodpovednosti a zároveň zaručenie práv spoločností na poskytovanie cezhraničných služieb podľa článku 49 Zmluvy o ES;
2.
poukazuje na skutočnosť, že ťažkosti pri uplatňovaní smernice o vysielaní pracovníkov sčasti súvisia s tým, že ju netransponovali všetky členské štáty, a vyzýva Komisiu, aby informovala Európsky parlament o vývoji konaní o porušení povinností voči členským štátom, na strane ktorých došlo k porušeniu povinnosti; upozorňuje tiež na ťažkosti pri vykonávaní smernice o vysielaní pracovníkov následkom rozdielnych výkladov určitých kľúčových pojmov, ako napr. pracovník, minimálna mzda a zadávanie zákaziek pre subdodávateľov, na problém pracovníkov a malých podnikov pri získavaní informácií a na problémy s monitorovaním dodržiavania smernice;
3.
konštatuje, že usmernenia Komisie sa usilujú o lepšie vykonávanie smernice o vysielaní pracovníkov s cieľom obmedziť existujúce prekážky v členských štátoch, ktoré vážne narúšajú účinné vysielanie pracovníkov; podotýka však, že Komisia vo svojom právnom výklade prekračuje v niektorých prípadoch rámec toho, čo bolo stanovené judikatúrou Súdneho dvora; podotýka, že Komisia v záveroch svojich usmernení uznáva potrebu jasnejšie vymedziť kontrolné opatrenia a zlepšiť prístup k informáciám; očakáva však prijatie primeraných opatrení
záväzného charakteru
na presadzovanie smernice;
4.
vyzýva Komisiu, aby predložila návrh smernice o podmienkach pre posádky plavidiel poskytujúcich služby pravidelnej prepravy pasažierov a nákladu medzi členskými štátmi;
5.
podotýka, že jednou z rozhodujúcich praktických ťažkostí pri úspešnom vykonávaní smernice o vysielaní pracovníkov je zdvojené vysielanie a že na jeho zamedzenie je potrebná lepšia koordinácia medzi členskými štátmi a zdokonalené postupy oznamovania;
6.
upozorňuje na poznámku v usmerneniach Komisie, že smernica o vysielaní pracovníkov sa v niektorých členských štátoch v praxi nepresadzuje a vyzýva Komisiu, aby v tejto súvislosti prijala primerané opatrenia;
Pracovné vzťahy a vymedzenie "pracovníka"
7.
súhlasí s analýzou v usmerneniach Komisie, v ktorej sa uvádza, že smernica o vysielaní pracovníkov nie je vhodným rámcom na riešenie otázok v súvislosti s právnou situáciou samostatne zárobkovo činných osôb; usudzuje na základe správ vychádzajúcich zo skutočnej praxe, že predstieraná samostatná zárobková činnosť je stratégiou, ktorá sa bežne využíva na obchádzanie minimálnych noriem podľa článku 3 ods. 1 smernice o vysielaní pracovníkov;
8.
vyzýva členské štáty, aby so zreteľom na Perulliho štúdiu o ekonomicky závislých/kvázi podriadených pracovných pomeroch (zamestnanie na rozhraní medzi samostatnou a závislou zárobkovou činnosťou: právne, sociálne a ekonomické aspekty), upravili svoje vymedzenia pojmu pracovníci tak, že budú zreteľne vyjadrovať rozdiel medzi statusom podnikateľov zahŕňajúcich ekonomicky nezávislé podniky pracujúce pre niekoľko vzájomne nezávislých spoločností na jednej strane a statusom zamestnancov pracujúcich z organizačného a ekonomického hľadiska závislým spôsobom pod dohľadom a za odmenu na strane druhej;
9.
konštatuje, že Súdny dvor pri viacerých príležitostiach formuloval podrobné kritériá, ktoré umožňujú vymedziť rozdiel medzi pracovníkmi a samostatne zárobkovo činnými osobami; domnieva sa pri zohľadnení právomocí členských štátov určiť tento status so zreteľom na pracovné právo, že Komisia by mala zabezpečiť vymedzenie rozdielu v súlade s usmerneniami stanovenými Súdnym dvorom; vyzýva Komisiu, aby urýchlene iniciovala rokovania s členskými štátmi s cieľom stanoviť transparentné a konzistentné kritériá pre určovanie statusu pracovníkov a samostatne zárobkovo činných osôb v pracovnom práve;
10.
poukazuje na skutočnosť, že dokazovanie toho, že osoba predstierajúca samostatnú zárobkovú činnosť je v skutočnosti zamestnanec, je v súčasnosti ťažké a zdĺhavé a že vyslaný pracovník môže ukončiť prácu a vrátiť sa domov, než budú k dispozícii potrebné dôkazy;
11.
žiada, aby sa podporovali výmeny medzi inšpektorátmi práce členských štátov s cieľom umožniť spoločnú kampaň proti predstieranej samostatnej zárobkovej činnosti, najmä prostredníctvom výmeny informácií;
12.
podotýka, že existujúca judikatúra uznáva právo hostiteľského členského štátu vyžadovať dokumenty potrebné na overenie dodržiavania pracovných podmienok stanovených v smernici o vysielaní pracovníkov; zastáva názor, že tieto žiadosti o dokumenty by sa nemali obmedzovať len na pracovné výkazy alebo dokumenty týkajúce sa zdravotných a bezpečnostných podmienok na pracovisku za predpokladu, že žiadosti sú primerané; zdôrazňuje, že členský štát, v ktorom spoločnosť za normálnych podmienok pôsobí (vysielajúci štát), je povinný poskytnúť hostiteľskému štátu formulár E101, dokazujúci, že vyslaný pracovník je zapojený do systému sociálneho zabezpečenia vysielajúceho štátu;
13.
konštatuje, že môžu vzniknúť rozdiely medzi pracovnými podmienkami v členských štátoch, ktoré nezaviedli ustanovenia podľa článku 3 ods. 9 smernice na zabezpečenie toho, aby mali pracovníci dočasne najímaní cez agentúry prospech z podmienok vzťahujúcich sa na dočasných pracovníkov v členskom štáte, v ktorom sa práca vykonáva; vyzýva príslušné členské štáty, aby prijali opatrenia na ukončenie takejto diskriminácie;
Zabezpečenie pracovných podmienok podľa článku 3 smernice o vysielaní pracovníkov
14.
opakuje, že smernica o vysielaní pracovníkov stanovuje minimálne základné pravidlá ochrany pracovníkov a zamestnania platné pre vyslaných pracovníkov na ich území a nebráni členským štátom určovať ďalšie podmienky práce a zamestnania stanovené v kolektívnych dohodách označovaných za všeobecne platné, ani určovať ďalšie podmienky práce a zamestnania v prípade, že predstavujú ustanovenia verejného poriadku; odmieta obmedzujúci výklad pojmu ustanovenia verejného poriadku, ktorý podáva Komisia, najmä schválením ustanovení Dohovoru o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky z 19. júna 1980 v podobe nariadenia ( KOM(2005)0650 );
15.
podotýka, že v mnohých členských štátoch sú odbory partnermi pri kolektívnom vyjednávaní a že Komisia uviedla v konaniach pred Súdnym dvorom Vec C-341/05, Laval, konanie nie je skončené.
, že osobitná forma niektorých severských kolektívnych vyjednávaní je v súlade so Zmluvou o ES a smernicou o vysielaní pracovníkov;
16.
domnieva sa, že na zabezpečenie riadneho uplatňovania smernice o vysielaní pracovníkov, je nevyhnutné, aby bola k dispozícii osoba, ktorá by mohla konať ako zástupca vysielajúcej spoločnosti, aby bolo možné uplatniť predpisy a podmienky smernice o vysielaní pracovníkov;
17.
konštatuje, že pri absencii osobitných kolektívnych dohôd tak, ako sa stanovuje v článku 3 ods. 8 smernice o vysielaní pracovníkov, sa uplatňujú vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa podmienok na pracovisku a podmienok zamestnávania vrátane zákonných ustanovení o minimálnej mzde;
18.
podotýka, že všetky opatrenia informujúce pracovníkov o ich právach vrátane miezd, na ktoré majú nárok, prispievajú k úspešnému vykonávaniu smernice o vysielaní pracovníkov; domnieva sa, že informovanie a povedomie všetkých zainteresovaných strán o právach a nárokoch, ktoré smernica stanovuje, sa musí urýchlene zlepšiť; vyzýva Komisiu, aby aktívne podporovala tieto opatrenia; víta preto iniciatívu Komisie na vytvorenie internetovej stránky venovanej vysielaniu pracovníkov, ktorá obsahuje priame odkazy na príslušné vnútroštátne právne predpisy; zdôrazňuje, že informácie by sa mali poskytovať v príslušných jazykoch;
19.
je presvedčený, že účinné vykonávanie smernice o vysielaní pracovníkov sa nedosiahne rozsiahlou byrokraciou, ale naopak zvýšeným informovaním a jednoduchými postupmi, ktoré umožnia ľuďom oboznámiť sa so svojimi právami; vyzýva preto Európsku nadáciu pre zlepšovanie životných a pracovných podmienok (EUROFOUND) v Dubline, aby vypracovala usmernenia pre osvedčené postupy pri príprave informácií pre zamestnancov a zamestnávateľov;
20.
zdôrazňuje význam zachovania práva hostiteľských členských štátov na určovanie minimálnej mzdy podľa článku 3 ods. 1 smernice o vysielaní pracovníkov, no vyzýva tie členské štáty, ktoré stanovujú minimálne mzdové tarify kolektívnou dohodou, aby uľahčili prístup k informáciám o výške minimálnej mzdy podnikom, ktoré majú v úmysle usadiť sa v inom členskom štáte;
21.
vyjadruje poľutovanie nad nedostatočnou spoluprácou medzi rôznymi orgánmi na európskej i vnútroštátnej úrovni s odvetvovými sociálnymi partnermi, ktorí zohrávajú veľmi dôležitú úlohu, a očakáva, že Komisia bude stimulovať spoluprácu medzi vnútroštátnymi kontaktnými miestami a príslušnými odvetvovými sociálnymi partnermi; domnieva sa, že ohľadom obsahovej otázky je na európskej úrovni naliehavo potrebná spolupráca medzi útvarmi Komisie vrátane skupiny expertov a odvetvovými sociálnymi partnermi;
22.
požaduje účinné opatrenia na ochranu pracovníkov, ktorí oznámia porušovanie práv na ich pracovisku;
23.
konštatuje, že účasť na dovolenkových fondoch podľa všeobecne záväzných kolektívnych dohôd predstavuje v niektorých členských štátoch dodatočnú ochranu vyslaných pracovníkov a že priame platby pracovníkom sú podľa rozsudku Súdneho dvora vo veci Finalarte primerané, čo znamená, že od vysielajúcich spoločností sa môže vyžadovať, aby odvádzali príspevky do dovolenkových fondov, ktoré musia byť otvorené aj pre vyslaných pracovníkov; aby tiež mohli využívať výhody s tým spojené; považuje preto za nevyhnutné, aby vyslaní pracovníci boli o predpisoch takýchto dovolenkových fondov podrobne informovaní;
24.
poukazuje na to, že v niektorých odvetviach vytvárajú sociálni partneri informačné nástroje s vysvetlením podmienok vzťahujúcich sa na vyslaných pracovníkov; vyzýva členské štáty, aby podporovali zhromažďovanie takýchto informácií v iných oblastiach hospodárskej činnosti v snahe uľahčiť pracovníkom a rovnako aj zamestnancom prístup k týmto nevyhnutným informáciám a zlepšiť dodržiavanie smernice o vysielaní pracovníkov;
25.
poukazuje na skutočnosť, že v súčasnej dobe spracúvajú experti informácie o krajinách, ktoré rozšíria obsah usmernení Komisie; odporúča, aby sa v usmerneniach Komisie tieto príspevky plne zohľadnili v záujme preklenutia informačnej medzery;
26.
podotýka, že orgány verejnej moci majú jasnú zodpovednosť za zabránenie nekalej súťaži a musia k nemu výrazne prispieť zadávaním zákaziek len tým podnikom, ktoré dodržiavajú všetky ustanovenia platné v hostiteľskej krajine vzhľadom na článok 3 smernice o vysielaní pracovníkov; v tejto súvislosti odkazuje na článok 55 smernice o verejnom obstarávaní Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v.
EÚ L 134, 30.4.2004, s.
114).
, na základe ktorého môžu zmluvné strany požadovať podrobnosti týkajúce sa ochrany zamestnania a pracovných podmienok, ak sa ponuky ukážu byť vzhľadom na tovar, práce alebo služby neobvykle nízke;
27.
domnieva sa, že spoločnosti, ktoré vysielajú pracovníkov a generálni dodávatelia, v prípade, že sa zákazky zadávajú subdodávateľom, a zákazníci týchto spoločností by mali byť spoločne považovaní za zodpovedných za životné podmienky vyslaných pracovníkov v hostiteľskej krajine s cieľom zabezpečiť, aby tieto podmienky boli dôstojné;
28.
odkazuje na vec Wolff & Müller, v ktorej Súdny dvor rozhodol, že právny systém všeobecnej zodpovednosti zmluvných strán prispieva k zabezpečeniu ochrany pracovníkov, a preto je prvoradým dôvodom vo všeobecnom záujme; vyzýva tie členské štáty, ktoré ešte nemajú takéto vnútroštátne právne predpisy, aby tento nedostatok bezodkladne napravili; vyzýva Komisiu, aby regulovala solidárnu zodpovednosť hlavných alebo najdôležitejších podnikov s cieľom riešiť zneužívanie pri zadávaní zákaziek pre subdodávateľov a využívaní externých služieb cezhraničných pracovníkov a aby vytvorila transparentný a konkurenčný vnútorný trh pre všetky spoločnosti;
Zabezpečenie účinnej kontroly
29.
podotýka, že na základe súčasnej judikatúry môžu vnútroštátne orgány prijať primerané opatrenia, aby sa zabezpečilo monitorovanie dodržiavania minimálnych požiadaviek článku 3 smernice o vysielaní pracovníkov; podporuje záver Komisie, že hostiteľský členský štát by mal mať možnosť vopred vyžadovať vyhlásenie poskytovateľa služieb, aby mohol overiť dodržiavanie podmienok zamestnávania;
30.
domnieva sa, že jednotná akcia zameraná na kontrolu dodržiavania pravidiel má dôležité administratívne výhody v porovnaní s dvojstrannými kontaktmi medzi členskými štátmi; vyzýva preto Komisiu, aby koordinovala akciu členských štátov na kontrolu dodržiavania smernice podnikmi v hostiteľských krajinách;
31.
konštatuje, že opatrenia v zmysle článku 5 smernice o vysielaní pracovníkov sú účinné len v prípade, že je možné ukladať sankcie; podotýka, že v tejto súvislosti musí byť možné uložiť pokutu zástupcovi podniku, ktorý je oprávnený ho zastupovať na základe vnútroštátneho práva, pretože postupy vymáhania pokút sa môžu v súlade so zásadou vzájomného uznávania sankcií vykonávať len vtedy, ak sa riadne začne konanie v hostiteľskej krajine;
32.
poukazuje na vyjadrenie Komisie týkajúce sa neefektívnosti vnútroštátnych kontaktných miest; podotýka tiež, že cieľ zameraný na dosiahnutie toho, aby boli vnútroštátne kontaktné miesta funkčné, patrí k najzákladnejším prioritám Komisie a členských štátov a že zodpovednosť za fungovanie vnútroštátnych kontaktných miest zdieľa Komisia a členské štáty;
33.
dôrazne podporuje výzvu Komisie, aby členské štáty poskytli kontaktným miestam a inšpekčným orgánom potrebné vybavenie a zdroje, a umožnili im tak účinne reagovať na žiadosti o informácie a spoluprácu; vyzýva členské štáty, aby zaviedli vhodnú cezhraničnú spoluprácu medzi inšpekčnými orgánmi; požaduje, aby Komisia aktívne podporovala úzku spoluprácu medzi členskými štátmi zlepšením informácií dostupných na svojej internetovej stránke, vytvorením záväzného kontaktného miesta pre vyslaných pracovníkov a sociálnych partnerov hostiteľskej krajiny, a následným vytvorením trvalej európskej štruktúry cezhraničnej spolupráce;
34.
poukazuje na to, že Komisia do 12 mesiacov od schválenia svojich usmernení prijme správu, ktorá bude popisovať situáciu vo všetkých členských štátoch so zreteľom na všetky aspekty uvedené v usmerneniach s cieľom zhodnotiť pokrok dosiahnutý v týchto otázkach; trvá na tom, že táto správa by sa mala venovať aj snahám o vyriešenie právnych otázok uvedených v správe útvarov Komisie; požaduje, aby sa táto správa riadne konzultovala s Európskym parlamentom s cieľom rozhodnúť, či je potrebná revízia smernice;
35.
vyzýva Komisiu, aby každé dva roky predkladala Európskemu parlamentu a Rade konkrétne údaje o transpozícii smernice o vysielaní pracovníkov na vnútroštátnej úrovni, pričom sa zameria na prípady porušovania smernice;
o
o o
36.
poveruje svojho predsedu, aby toto uznesenie postúpil Rade, Komisii, vládam členských štátov a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru.
