9.9.2009 B7-0032/2009 NÁVRH UZNESENIA predložený na základe vyhlásení Rady a Komisie
v súlade s článkom 110 ods. 2 rokovacieho poriadku
o samite skupiny G20 v Pittsburghu
Lothar Bisky
,
Jürgen Klute
v mene skupiny GUE/NGL
PE428.636v01-00 B7‑0032/2009 Uznesenie Európskeho parlamentu o samite skupiny G20 v Pittsburghu
Európsky parlament ,
– so zreteľom na závery samitu krajín skupiny G20, ktorý sa uskutočnil v Londýne 2. a 3. apríla 2009,
– so zreteľom na správu z 25. februára 2009, ktorú vypracovala na jarné zasadnutie Európskej rady 2009 skupina odborníkov na vysokej úrovni pre finančný dohľad EÚ, ktorej predsedal Jacques de Larosière,
– so zreteľom na legislatívne uznesenie EP zo 6. mája 2009 o návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 2006/48/ES a 2006/49/ES, pokiaľ ide o banky pridružené k ústredným inštitúciám, niektoré položky vlastných zdrojov, veľkú majetkovú angažovanosť, mechanizmy dohľadu a krízové riadenie,
– so zreteľom na oznámenie Komisie o európskom finančnom dohľade ( KOM(2009)0252 ),
– so zreteľom na návrh Komisie o správcoch alternatívnych investičných fondov ( KOM(2009)0207 ),
– so zreteľom na závery schôdze ministrov financií krajín skupiny G20, ktorá sa uskutočnila v Londýne 4. a 5. septembra 2009,
– so zreteľom na článok 110 ods. 2 rokovacieho poriadku,
A. keďže svet postihla ťažká a hlboká recesia a stále nie je jasné, či sa táto recesia zmení na katastrofu porovnateľnú s krízou v tridsiatych rokoch 20. storočia,
B. keďže súčasná recesia je najhlbšia od 2. svetovej vojny a jej dôsledkom je drastický pokles úrovne hospodárstiev skupiny G7, keď sa ich HDP podľa prognózy OECD zníži v tomto roku o 3,7 %;
C. keďže pád finančných systémov priniesol reálnej ekonomike problémy, ako je závažný úbytok pracovných miest, pokles životnej úrovne, pripravil ľudí o bývanie a spôsobil nesmiernu záťaž systémom dôchodkov a sociálneho zabezpečenia;
D. keďže ľudia v chudobných krajinách trpia najviac; na stovky miliónov ich obyvateľov tvrdo dopadnú dôsledky rastúcich cien potravín a podľa prognóz v dôsledku recesie príde v tomto roku vyše 50 miliónov ľudí o prácu a ďalších 200 miliónov upadne do absolútnej chudoby; je teda otázne, či bude možné dosiahnuť rozvojové ciele tisícročia OSN v oblasti zníženia chudoby; zdôrazňuje, že rozvinuté krajiny musia vyčleniť na dosiahnutie týchto cieľov oveľa viac prostriedkov;
E. keďže rastúca nerovnosť v rozdeľovaní príjmov a bohatstva (zvyšujúce sa zisky spoločností a bohatstvo jednotlivcov, prudký pokles podielu práce na národnom dôchodku) bola v posledných 30 rokoch hlavnou hybnou silou obrovského rastu investícií na finančných trhoch a vzniku cenových bublín na trhu aktív; keďže neoliberálne politiky uvoľnenia finančného trhu, ako aj koncepcia zvyšovať za každú cenu akcionársku hodnotu v krátkodobom horizonte sa ukázali ako úplne zničujúce,
F. keďže finančná a hospodárska kríza jasne vyvrátila všeobecne rozšírené presvedčenie vedúcich činiteľov politických a podnikateľských kruhov, ako aj ekonómov hlavného prúdu, že „voľné trhy všetko vyriešia“ a že neobmedzené vzájomné pôsobenie trhových síl zaručuje účinné a efektívne rozdelenie zdrojov,
G. keďže finančná kríza a pokles „reálnej ekonomiky“ v spojení s ďalšími štrukturálnymi faktormi (zmenou klímy a zhoršovaním životného prostredia, potravinovou a energetickou krízou, obchodom atď.) ukázali, že ide o systémovú krízu súčasného kapitalizmu;
H. keďže súčasná kríza zdôrazňuje potrebu spojenia hospodárskych a politických síl na celom svete s cieľom riešiť krízu prostredníctvom koordinovaných fiškálnych politík a kontrolovať finančné trhy; keďže tradičný „západný svet“, najmä USA, Japonsko a EÚ, už nie je schopný riešiť problémy samostatne; keďže sa očakávalo, že samit G20 zavedie nový hospodársky poriadok s významnou úlohou krajín s rozvíjajúcim sa hospodárstvom,
Nový finančný poriadok
1. vyjadruje poľutovanie nad tým, že členské štáty G20 nesplnili cieľ, ktorý si samy stanovili na prvom samite G20 v apríli 2009 v Londýne – uskutočniť okamžité, rázne kroky s cieľom zaviesť pravidlá „nového hospodárskeho poriadku”; domnieva sa, že je naliehavo potrebné zoštátniť bankový sektor a vytvoriť sústavu finančných inštitúcií vo verejnom vlastníctve, aby sa úvery použili na sociálne a environmentálne prospešné investície, ktoré vytvoria kvalitné pracovné miesta; domnieva sa, že rozhodovanie o úverových politikách finančného sektora musí podliehať demokratickej, verejnej kontrole za demokratickej účasti zamestnancov a spotrebiteľov;
2. kritizuje skutočnosť, že doteraz nebola vypracovaná štruktúra takéhoto nového poriadku; domnieva sa, že oznámenie Komisie o európskom finančnom dohľade z mája 2009 predstavuje iba počiatočný, nepostačujúci návrh nového poriadku; je sklamaný tým, ako členské štáty a Komisia plytvajú časom a neplnia si svoje úlohy; rozhodne kritizuje názor rozšírený medzi európskymi politikmi, že širšia a prísnejšia finančná regulácia by iba narušila a poškodila „trhy“;
3. berie na vedomie návrh smernice o správcoch alternatívnych investičných fondov (AIFM), ktorý v júli 2009 predložila Komisia, ako prvý, ale iba malý krok k zníženiu finančného rizika; odmieta okamžité útočné lobovanie City of London a ďalších záujmových skupín proti cieľom tejto smernice ako kroky motivované ich úzkymi, sebeckými záujmami; je znepokojený tým, že do pôsobnosti smernice budú patriť iba správcovia, nie fondy;
4. kritizuje skutočnosť, že podľa balíka opatrení pre finančný dohľad, navrhnutého Komisiou, v rámci ktorého sa zriadi európsky výbor pre riziká, sa regulácia a dohľad budú týkať len systémovo dôležitých finančných inštitúcií, nástrojov a trhov; zdôrazňuje, že na predchádzanie rizík spôsobených existujúcimi alebo novými riskantnými finančnými produktmi (ako sú napr. hedžové fondy, súkromné kapitálové fondy, komoditné deriváty atď.) je potrebná prísnejšia regulácia a že tieto produkty sa buď musia zakázať, alebo sa obchodovanie s nimi musí prísne obmedziť a monitorovať;
5. dôrazne kritizuje aj koncepciu, podľa ktorej by regulácia mala zabraňovať len nadmernému pákovému efektu; je presvedčený, že sa musia zaviesť prísne obmedzenia na pákový efekt pre všetky regulované finančné inštitúcie; žiada prísne obmedzenia na prevzatie spoločností v súvislosti s pákovým efektom, na trhy s priamymi, OTC derivátmi, a čo je veľmi dôležité, žiada vyššie kapitálové požiadavky;
6. zdôrazňuje, že z dôchodkových fondov, a najmä zamestnaneckých dôchodkových fondov, sa nesmie povoliť investovanie do finančných produktov, ako sú hedžové alebo súkromné investičné fondy, ktoré predstavujú systémové riziko, pretože úpadok takýchto fondov by mohol nepriaznivo ovplyvniť uplatňovanie dôchodkových práv;
7. podporuje návrh na jasne definované vyplácanie odmien v bankovom sektore a na obmedzenie neprimeraných platov; zdôrazňuje, že je naliehavo potrebné obmedziť odmeny bankových manažérov, ktorých platy sú už i tak vysoké; kritizuje výsledok schôdze ministrov financií skupiny G20 v Londýne, pokiaľ ide o vyplácanie odmien bankovým manažérom, pretože v usmerneniach sa neuvádza strop sumy, ktorá sa môže vyplatiť jednotlivcom; je presvedčený, že zodpovednosť za krízu nesú nielen nenásytní manažéri vo finančnom sektore, ale v rovnakej miere aj vlády USA a takmer všetkých členských štátov EÚ spolu s inštitúciami EÚ, ktorí podporovali liberalizáciu finančných trhov; navrhuje, aby boli navrhnuté aj „záväzné pravidlá“ vyplácania odmien ako spôsob ubezpečenia verejnosti, že sa prijímajú opatrenia;
8. víta dohodu, ktorú dosiahli ministri financií skupiny G20, podľa ktorej sa od bánk bude vyžadovať, aby zadržiavali určitú časť úverov, ktoré preskupujú a predávajú ako cenné papiere kryté aktívami, ale vyjadruje poľutovanie nad tým, že dohoda ponechala implementáciu a presadzovanie otvorené; rozhodne v tejto súvislosti kritizuje pozíciu väčšiny v Európskom parlamente, ktorá navrhla mieru sekuritizácie úverov iba 5 %;
9. poukazuje na to, že vlády na celom svete poskytli bankám a finančným inštitúciám obrovskú pomoc; v tejto súvislosti konštatuje, že členské štáty EÚ schválili vo forme opatrení a záruk štátnej pomoci celkovo 363,1 miliardy € (t. j.
30,5 % HDP EÚ); kritizuje skutočnosť, že výsledkom takýchto politík je zoštátnenie strát finančného sektora;
namiesto toho žiada opatrenia, ako je napr. nákup akciového kapitálu bánk, a kroky k udržateľnému znárodneniu zdravých aktív bánk;
10. zdôrazňuje potrebu posilniť pravidlá týkajúce sa ratingových agentúr a zlepšiť dohľad nad nimi na celom svete; zdôrazňuje, že na riešenie konfliktov záujmov, ktoré narušujú proces úverového ratingu, je potrebná aj európska úverová ratingová agentúra pre verejný sektor;
11. zastáva názor, že finančný sektor sa musí vrátiť k svojej pôvodnej úlohe a fungovať predovšetkým a najmä vo verejnom záujme, akceptovať nižšie výnosy a prijať systémy vyplácania odmien zamerané na zamedzenie rizík a dlhodobé ciele namiesto krátkodobých ziskov; poukazuje na to, že finančný sektor v priemyselných krajinách, najmä v niektorých členských štátoch EÚ, je príliš veľký na to, aby bol spoločnosti užitočný, a že je potrebné ho zmenšiť, čo by sa dalo dosiahnuť zavedením Tobinovej dane na finančné transakcie a pohyb kapitálu;
12. naliehavo žiada predstaviteľov skupiny G20, aby prijali rázne a koordinované opatrenia na odstránenie daňových rajov, daňových únikov a nezákonného úniku kapitálu; pripomína vedúcim predstaviteľom ich prísľub, ktorý dali na prvom samite skupiny G20, že „éra bankového tajomstva sa skončila“; preto zdôrazňuje, že je potrebné, aby nadnárodné spoločnosti zverejňovali svoje zisky;
Usmerňovanie trhov, boj proti hospodárskej kríze a zabezpečenie pracovných miest a práv
13. žiada koordinovanú medzinárodnú politiku v záujme stabilizácie hospodárstva voči recesii, potláčania zmeny klímy, zvýšenia environmentálne a sociálne trvalo udržateľného rozvoja, posilňovania verejných služieb a podpory plnej zamestnanosti na základe kvalitných pracovných miest a sociálnych práv; zdôrazňuje, že je potrebné, aby skupina G20 zorganizovala medzinárodnú koordináciu plánov obnovy, prinajmenšom čo sa týka USA, EÚ, Číny, Indie, Brazílie, Ruska a Japonska, s cieľom zabrániť poklesu hospodárskych činností a zamestnanosti, a nie ponechať členské štáty, aby čelili kríze každý samostatne; zdôrazňuje, že krajiny s veľkým prebytkom vývozu musia oživiť svoje domáce hospodárstva a posilniť vnútorný dopyt a že je potrebná koordinovaná politika na celosvetovej úrovni, aby sa obmedzila veľká nevyváženosť svetovej ekonomiky;
14. kritizuje skutočnosť, že Plán hospodárskej obnovy Európy (EERP) je príliš mierny na to, aby dokázal zabrániť hromadnému prepúšťaniu, a zjavne nestačí na politickú reakciu, ktorá je žiaduca; ostro kritizuje skutočnosť, že nevidno žiadnu skutočnú európsku koordináciu jednotlivých národných plánov obnovy, ale namiesto toho politiku typu „priveď na mizinu svojho suseda“ s navzájom súperiacimi národnými programami; vyzýva Komisiu a Radu, aby vypracovali dodatočný európsky investičný program pre trvalo udržateľný rozvoj, zamestnanosť a sociálne začleňovanie, na ktorý by sa vyčlenilo najmenej 1 % HDP EÚ a ktorý by mali dopĺňať podobné programy verejných investícií členských štátov, s cieľom stabilizovať hospodárstvo, bojovať proti zmene klímy a podporovať plnú zamestnanosť, a to na základe kvalitných pracovných miest a sociálnych práv; kritizuje skutočnosť, že v súčasnosti v rozvíjaní Plánu hospodárskej obnovy Európy sú záväzky politiky EÚ v oblasti rodovej rovnosti odsunuté na vedľajšiu koľaj; naliehavo žiada, aby opatrenia na riešenie finančnej krízy v sebe zahrňovali aj hľadisko rodovej rovnosti, čo si vyžaduje zvýšenie investícií do ľudského kapitálu, verejného sektora a odvetvia sociálnych služieb, čo prispeje k rozvoju trvalo udržateľnejšieho sociálneho hospodárstva v Európe a zníži nerovnosť a chudobu;
15. poukazuje na to, že spustenie programu šrotovného za autá, ktoré zaviedlo najprv Nemecko a po ňom niektoré ďalšie členské štáty EÚ, zdôrazňuje potrebu alternatívnych politík na podporu prestavby automobilového sektora smerom k poskytovaniu environmentálne trvalo udržateľných služieb v oblasti mobility, ochrane existujúcich a zabezpečeniu nových vysokokvalitných pracovných miest;
16. kritizuje zámer niektorých členských štátov, Rady ECOFIN a ECB prerušiť v ranom štádiu núdzové opatrenia, ako sú vyššie verejné výdavky, nízka úroková sadzba a kvantitatívne uvoľnenie menovej politiky; zdôrazňuje, že uplatňovanie predčasnej stratégie ukončenia opatrení s cieľom urýchlene znížiť rozpočtový deficit na 3 % HDP by bolo opakovaním politických chýb japonských vlád z deväťdesiatych rokov 20. storočia, pretože ekonomika by smerovala k deflácii a hospodárska obnova na celom svete by bola ohrozená;
17. poukazuje na to, že podľa všetkých ukazovateľov sa kríza ešte neskončila; v tejto súvislosti varuje pred opakovaním chýb z čias veľkej hospodárskej krízy; zdôrazňuje výzvu OECD, že vlády by mali naďalej stimulovať svoje hospodárstva, pretože zvyšovanie nezamestnanosti a slabý trh s nehnuteľnosťami bude pokračovať, čím sa zníži súkromný dopyt, a že súčasné nízke úrokové sadzby by sa mali zatiaľ zachovať; zdôrazňuje, že teraz nastala príležitosť na transformáciu hospodárstiev výrazným investovaním do zelených technológií a administratívnych pracovných miest v oblasti trvalo udržateľného rozvoja, verejných a sociálnych služieb, ako aj podporou znižovania pracovného času bez znižovania platu, s cieľom bojovať proti nezamestnanosti a umožniť pracovníkom, aby zosúladili svoj profesionálny a súkromný život;
18. poukazuje na to, že kríza veľmi tvrdo zasiahla niektoré členské štáty strednej a východnej Európy, ktoré majú problém so získaním úverov a nových investícií; kritizuje skutočnosť, že tieto členské štáty EÚ boli ponechané napospas MMF a jeho deštruktívnym programom štrukturálnych zmien; žiada, aby boli protisociálne programy MMF v Európe zakázané; zdôrazňuje potrebu európskeho menového fondu (EMF), ktorý by poskytoval núdzové úvery vládam neschopným financovať svoj rozpočtový deficit alebo vyrovnávať splatné dlhy; kritizuje preto zámer skupiny G20 podporiť MMF ďalšími finančnými prostriedkami; apeluje na predsedníctvo a Komisiu, aby schválili analýzu a reformné návrhy, ktoré v súvislosti s medzinárodným menovým systémom pripravila odborná komisia OSN pre reformy pod vedením Josepha Stiglitza;
19. vyjadruje obavy z politiky MMF a politiky EÚ voči členským štátom – Maďarsku, Rumunsku a Lotyšsku – a upozorňuje, že programy štrukturálnych zmien MMF a podmienky spojené s finančnou pomocou EÚ členským štátom nútia tieto krajiny znižovať platy, rušiť princípy sociálneho štátu a obmedzovať práva pracovníkov, výdavky na sociálnu oblasť a verejné služby; zdôrazňuje, že takáto podmienenosť oslabí automatické stabilizátory týchto krajín v recesii, tlačí ich hospodárstva do deflácie a predĺži krízu; kritizuje skutočnosť, že podobné kontraproduktívne politiky sa presadzujú v ďalších členských štátoch, napr. v Írsku a niektorých pobaltských štátoch;
20. poukazuje na to, že finančná podpora EÚ týmto členským štátom musí byť v súlade so zásadami európskeho sociálneho modelu vrátane zásady spravodlivého prerozdeľovania, so silnými právami pracujúcich a spravodlivých daňových systémov, v ktorých „najväčšiu záťaž nesie najsilnejší“;
21. domnieva sa, že je nevyhnutné vyhýbať sa v niektorých členských štátoch mimoriadne nízkym daniam, teda politike, ktorá oslabuje príjmovú základňu verejných prostriedkov; usudzuje, že je potrebný európsky program boja proti daňovým rajom, nulovým alebo takmer nulovým daniam a systémom jednotnej dane, ako aj program úzkej spolupráce v oblasti zdanenia príjmov právnických osôb, kapitálových ziskov a dane z bohatstva; navrhuje, aby sa dôkladne preskúmalo zdanenie finančných transakcií na celosvetovej alebo aspoň európskej úrovni;
22. kritizuje záväzok samitu G20 zabezpečiť dosiahnutie ambicióznych záverov rokovaní o rozvojových otázkach z Dauhy; poukazuje na to, že by sa tým rozšíril systém obchodných pravidiel, ktorý poškodzuje hospodárstva rozvojových štátov a zasahuje do vnútornej politiky krajín; požaduje, aby sa zastavili rokovania o vládnom obstarávaní, právach duševného vlastníctva a liberalizácii investícií a služieb, pretože slúžia iba záujmom rozvinutých krajín, narúšajú poskytovanie verejných služieb a ohrozujú hospodársku a finančnú stabilitu;
23. poveruje svojho predsedu, aby toto uznesenie postúpil vedúcim predstaviteľom skupiny G20, Rade, Komisii, euroskupine, Európskej centrálnej banke, parlamentom členských štátov, Výboru regiónov a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru.
