<QUEST VERSION="2"><TI><TI-INTRO>Întrebarea cu solicitare de răspuns oral <QREF QID="O-2010-0104">O-0104/2010</QREF></TI-INTRO><TI-DEST>adresată <INST TYPE="COM">Comisiei</INST></TI-DEST><TI-RULES-EP>Articolul 115 din Regulamentul de procedură</TI-RULES-EP><TI-AUTHOR><PERSON ID="96952">Sylvie Guillaume</PERSON>, <PERSON ID="4519">Claude Moraes</PERSON><BRK/>în numele Grupului <GRPOL GRPOLID="2949">S&amp;D</GRPOL></TI-AUTHOR><TI-AUTHOR><PERSON ID="4385">Hélène Flautre</PERSON>, <PERSON ID="96815">Judith Sargentini</PERSON><BRK/>în numele Grupului <GRPOL GRPOLID="1107">Verts/ALE</GRPOL></TI-AUTHOR><TI-AUTHOR><PERSON ID="96852">Cornelia Ernst</PERSON>, <PERSON ID="96821">Rui Tavares</PERSON>, <PERSON ID="96858">Marie-Christine Vergiat</PERSON><BRK/>în numele Grupului <GRPOL GRPOLID="2950">GUE/NGL</GRPOL></TI-AUTHOR><TI-AUTHOR><PERSON ID="96732">Malika Benarab-Attou</PERSON></TI-AUTHOR></TI><OBJECT OBJID="OBJ0104">Subiect: Acordurile comunitare de readmisie cu ţările terţe</OBJECT><CONTENT><PARA>Uniunea Europeană a semnat până în prezent 11 acorduri de readmisie şi a iniţiat negocieri pentru alte şapte acorduri, dintre care două (cu Pakistan şi cu Georgia) sunt aproape de a fi încheiate, iar un altul (cu Turcia) urmează să fie semnat foarte curând. Aceste acorduri au devenit principalul instrument comunitar de „limitare a fluxului” de migranţi ilegali. De la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, Parlamentul European are competenţe sporite în ceea ce priveşte aprobarea acordurilor internaţionale. Ce garanţii poate oferi Comisia Parlamentului European în ceea ce priveşte transparenţa şi dreptul la informare aferente proceselor de negociere a acestor acorduri?</PARA><PARA>Ce garanţii poate oferi Comisia în cazurile în care aceste ţări nu sunt semnatare ale Convenţiei de la Geneva sau ale altor convenţii privind apărarea drepturilor fundamentale? Semnarea acestor convenţii nu ar trebui să reprezinte o condiţie prealabilă pentru semnarea acestui tip de acorduri? Acest lucru pare indispensabil, având în vedere lipsa unui sistem unitar de azil în UE şi riscul de respingere, mereu existent.</PARA><PARA>Cum este posibil ca o autoritate legislativă să aprobe în mod rezonabil astfel de acorduri fără a avea la dispoziţie, de la intrarea în vigoare în 2004 a primului acord de acest tip, niciun fel de evaluare detaliată a eficacităţii acestor instrumente şi a monitorizării punerii lor în aplicare?</PARA><PARA>Este legitim ca statele membre să fie autorizate să procedeze la repatrieri în absenţa unui răspuns din partea ţării terţe, în termenele prevăzute, la cererea de readmisie a unuia dintre resortisanţii săi, a unor resortisanţi din ţări terţe care au tranzitat teritoriul ţării în cauză sau a unor apatrizi?</PARA><PARA>Aceste acorduri nu ar trebui să menţioneze explicit acordarea unei asistenţe de reintegrare persoanelor readmise?</PARA></CONTENT></QUEST>