P7_TA(2010)0184
Institucionální aspekty přístupu Evropské unie k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod
A7-0144/2010
Usnesení Evropského parlamentu ze dne 19. května 2010 o institucionálních aspektech přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ( 2009/2241(INI) )
Evropský parlament
, –
s ohledem na čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii, čl. 216 odst. 2, čl. 218 odst. 6, 8 a 10 Smlouvy o fungování Evropské unie a protokol k čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii o přistoupení Unie k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen „Úmluva“),
–
s ohledem na rozhodnutí Konference předsedů ze dne 14. ledna 2010, kterým schválili uplatnění článku 50 jednacího řádu (postup s přidruženými výbory) Zápis ze schůze Konference předsedů, PE 432.390/CPG, bod 9.1.
,
–
s ohledem na článek 48 jednacího řádu,
–
s ohledem na zprávu Výboru pro ústavní záležitosti a stanoviska Výboru pro občanské svobody, spravedlnost a vnitřní věci a Výboru pro zahraniční věci ( A7-0144/2010 ),
A.
vzhledem k tomu, že ustálená judikatura Soudního dvora Evropské unie již od rozsudků ve věci Internationale Handelsgesellschaft ze dne 17. prosince 1970 Recueil 1970, s. 1125.
a ve věci Nold ze dne 14. května 1974 Recueil 1974, s. 491.
uvádí, že základní práva jsou nedílnou součástí obecných právních zásad, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje,
B.
vzhledem k tomu, že Soudní dvůr v této souvislosti vychází z ústavních tradic společných členským státům a také z mezinárodních nástrojů týkajících se ochrany lidských práv, k nimž členské státy přistoupily, např. z Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod,
C.
vzhledem k tomu, že zásadní prvky této judikatury byly začleněny do primárního práva prostřednictvím maastrichtské Smlouvy o Evropské unii z roku 1993,
D.
vzhledem k tomu, že Soudní dvůr Evropské unie věnuje zvláštní pozornost vývoji judikatury Evropského soudu pro lidská práva, jak ukazuje rostoucí počet rozsudků, které odkazují na ustanovení Úmluvy,
E.
vzhledem k tomu, že Evropský soud pro lidská práva vychází v zásadě z „domněnky slučitelnosti“ jednání členského státu Unie s Úmluvou, pokud daný stát pouze uplatňuje právo Unie,
F.
vzhledem k tomu, že Soudní dvůr Evropské unie ve svém stanovisku ze dne 28. března 1996 konstatoval, že Evropské společenství nemůže přistoupit k Úmluvě, dokud nebude pozměněna Smlouva, protože EU neměla explicitně či implicitně danou pravomoc k takovému kroku,
G.
vzhledem k tomu, že při přistoupení je nutno dodržovat ustanovení, která ukládá Lisabonská smlouva a připojené protokoly, zejména čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii a v protokolu č. 8 Lisabonské smlouvy; dále vzhledem k tomu, že tato ustanovení nezakládají pouze možnost, aby Unie k Úmluvě přistoupila, ale naopak orgánům Unie ukládají, aby byly v tomto směru činné, vzhledem k tomu, že dohoda o přistoupení Unie k Úmluvě musí odrážet nezbytnost zachování specifických rysů Unie a práva Unie,
H.
vzhledem k tomu, že uzavřením protokolu č. 14 pozměňujícího Úmluvu umožnily státy, které jsou stranami Úmluvy, přistoupení Unie a že způsob a podmínky tohoto přistoupení musí být předmětem dohody mezi Unií na jedné straně a členskými státy, které jsou stranami Úmluvy, na druhé straně,
I.
vzhledem k tomu, že tato dohoda by se měla zabývat také otázkami správní a technické povahy, jako je finanční účast Unie na provozu Evropského soudu pro lidská práva; vzhledem k tomu, že by se v této souvislosti mělo uvažovat o zavedení samostatného rozpočtu Evropského soudu pro lidská práva, aby se usnadnilo stanovování příslušných příspěvků,
J.
vzhledem k tomu, že přistoupením k Úmluvě bude Unie začleněna do jejího systému ochrany základních práv a nad rámec interní ochrany těchto práv, kterou již poskytuje jurisdikce Soudního dvora Evropské unie, budou tato práva chráněna na mezinárodní úrovni dalším soudním orgánem,
K.
vzhledem k tomu, že k vypracování Úmluvy nedošlo pouze na základě dodatečných protokolů, ale také prostřednictvím jiných úmluv, listin a dohod, které vytvářejí neustále se rozvíjející systém ochrany lidských práv a základních svobod,
1.
podtrhuje hlavní argumenty na podporu přistoupení Unie k Úmluvě, jež lze shrnout takto:
–
přistoupení představuje pokrok v procesu evropské integrace a znamená další krok směrem ke skutečnému sjednocení EU,
–
v době, kdy začlenění Listiny základních práv a svobod do primárního práva doplňuje a posiluje systém ochrany základních práv Unie, bude její přistoupení k Úmluvě jednoznačně symbolizovat soudržnost mezi Unií a zeměmi patřícími do Rady Evropy a jejího panevropského systému ochrany lidských práv; toto přistoupení dále prohloubí důvěryhodnost Unie vůči třetím zemím, od nichž Unie v rámci dvoustranných vztahů pravidelně vyžaduje dodržování Úmluvy;
–
přistoupení k Úmluvě zajistí občanům v jejich vztazích s Unií obdobnou ochranu, jako je ta, které již požívají ze strany všech členských států; tato otázka je tím aktuálnější, že členské státy svěřily Unii značné pravomoci;
–
harmonizace právních předpisů a judikatury v oblasti lidských práv mezi právním řádem Unie a Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod přispěje k harmonickému rozvoji obou evropských soudů v oblasti lidských práv, především díky tomu, že se dialog a spolupráce obou jurisdikcí stanou ještě nezbytnějšími, a vytvoří tak ucelený systém, v němž budou oba soudní dvory působit ve shodě;
–
přistoupení k Úmluvě bude také do určité míry kompenzovat skutečnost, že činnost Soudního dvora Evropské unie je v záležitostech zahraniční a bezpečnostní politiky v policejní oblasti a v oblasti bezpečnostní politiky do určité míry omezena, protože poskytne včasný externí soudní dohled nad veškerou činností EU;
–
přistoupení k Úmluvě nikterak nezpochybní zásadu autonomie práva Unie, neboť Soudní dvůr Evropské unie zůstane i nadále jediným a svrchovaným soudem pro otázky týkající se práva Unie a platnosti jejích aktů; Evropský soud pro lidská práva je totiž nutné považovat pouze za orgán vnější kontroly nad dodržováním povinností vyplývajících z přistoupení k Úmluvě ze strany Unie; vztah obou evropských jurisdikcí není hierarchický, nýbrž je založen na jejich specializaci; Soudní dvůr Evropské unie tak získá ve vztahu k Evropskému soudu pro lidská práva status odpovídající nejvyšším soudům členských států;
2.
připomíná, že přistoupením k Úmluvě podle čl. 6 Smlouvy o Evropské unii a podle protokolu č. 8 se nerozšiřují pravomoci Unie a zejména nevzniká obecná pravomoc Unie v oblasti lidských práv; připomíná dále, že podle čl. 4 odst. 2 a čl. 6 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii je nutné dodržovat ústavní tradice a identitu členských států;
3.
potvrzuje, že podle článku 2 protokolu č. 8 Lisabonské smlouvy musí dohoda o přistoupení Unie k Úmluvě zajistit, aby se toto přistoupení nedotýkalo zvláštního postavení členských států ve vztahu k Úmluvě, zejména k jejím protokolům, ani případných výhrad některých členských států, a aby tyto okolnosti by neměly žádný vliv na postavení Unie vůči Úmluvě;
4.
konstatuje, že systém Úmluvy byl doplněn několika doplňkovými protokoly týkajícími se ochrany práv, která původně nebyla předmětem této Úmluvy, a doporučuje, aby Komise měla mandát jednat také o přistoupení ke všem protokolům, jež se týkají práv obsažených v Listině základních práv, a to nezávisle na skutečnosti, zda je členské státy Unie ratifikovaly;
5.
zdůrazňuje, že vzhledem k tomu, že přistoupení EU k Úmluvě je přistoupením nestátní strany k právnímu nástroji vytvořenému pro státy, mělo by být toto přistoupení dokončeno, aniž by se měnily charakteristiky Úmluvy, přičemž úpravy jejího soudního systému by měly být minimální; považuje za důležité, aby s ohledem na zájem stran jak z Unie, tak ze třetích zemí byl zvolen takový způsob přistoupení, který bude mít co nejmenší dopad na pracovní zatížení Evropského soudu pro lidská práva;
6.
zdůrazňuje, že vedle politického závazku je nanejvýš důležité nalézt vhodná řešení nedůležitějších technických problémů, aby mohli mít občané prospěch z přistoupení EU k Úmluvě; poukazuje na to, že nevyřešené a nejasné detaily mohou vést k nejasnostem a ohrozit samotný účel přistoupení; nicméně zdůrazňuje, že technické překážky nesmějí tento proces zpomalit;
7.
zdůrazňuje, že ačkoli přistoupením k Úmluvě se Unie nestane členem Rady Evropy, je nezbytné, aby se podílela na činnosti orgánů Úmluvy, má-li být zajištěno řádné zapojení Unie do systému této Úmluvy, a že by v této oblasti měla Unie získat určitá práva, především:
–
právo předložit seznam tří kandidátů na funkci soudce, z nichž jeden je poté za Unii zvolen do funkce Parlamentním shromážděním Rady Evropy a podílí se na práci Soudu, přičemž je podle čl. 27 odst. 2 Úmluvy postaven na úroveň ostatním soudcům; Evropský parlament je přitom zapojen do vypracování seznamu kandidátů, a to postupem podobným postupu uvedenému v článku 255 Smlouvy o fungování Evropské unie, který se týká kandidátů na výkon funkce soudce Soudního dvora Evropské unie,
–
právo účastnit se prostřednictvím Evropské komise schůzí Výboru ministrů při výkonu funkce kontrolního orgánu pro výkon rozsudků Evropského soudu pro lidská práva a při rozhodování o tom, zda je třeba požádat tento soud o vyjádření, a hlasovat na schůzích jménem EU a dále právo na zastoupení v Řídícím výboru pro lidská práva (což je orgán spadající pod Výbor ministrů);
–
právo Evropského parlamentu jmenovat/vyslat určitý počet zástupců do Parlamentního shromáždění Rady Evropy pro účely hlasování o kandidátech na soudce Evropského soudu pro lidská práva;
8.
je přesvědčen, že členské státy by se měly při svém přistoupení k Úmluvě mezi sebou a ve svých vzájemných vztazích s Unií zavázat, že nebudou předkládat soudu mezistátní stížnosti na porušení ustanovení Úmluvy ve smyslu článku 33, pokud jednání nebo opomenutí, které je předmětem sporu, spadá do oblasti působnosti právních předpisů Unie, neboť by to bylo v rozporu s článkem 344 Smlouvy o fungování Evropské unie;
9.
domnívá se, že hlavní přínos přístupu EU k Úmluvě tkví v možnosti podat individuální stížnost proti aktům, jimiž orgány Unie a členské státy Unie provádějí právo na předpisy Unie; veškeré žaloby fyzických nebo právnických osob na určitý akt či nečinnost orgánu či instituce Unie musejí být tudíž směřovány výhradně proti dotyčnému orgánu či instituci; obdobně jakákoli žaloba, která se vztahuje k opatření, jímž členský stát provádí právo Unie, musí být směřována výhradně proti tomuto státu, což však nesmí bránit tomu, aby v případech, kdy by mohlo dojít k pochybnostem o rozdělení odpovědnosti, byla stížnost směřována současně proti oběma stranám;
10.
domnívá se, že pro splnění podmínky vyčerpání všech vnitrostátních opravných prostředků podle článku 35 Úmluvy musí žalobce využít jak všechny opravné prostředky soudu dotyčného státu, tak žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v dané věci u Soudního dvora v Lucemburku; tento krok bude považován za splněný, pokud soud dané země i přes žádost žalobce konstatuje, že není vhodné použít uvedenou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce;
11.
konstatuje, že po přistoupení EU k Úmluvě může být v některých případech příslušný jak Evropský soud pro lidská práva, tak Soudní dvůr Evropské unie, a upozorňuje na to, že nebude možné předložit takový případ oběma soudům zároveň;
12.
v zájmu řádného výkonu spravedlnosti a aniž je dotčen čl. 36 odst. 2 Úmluvy, považuje za vhodné, aby u každého případu projednávaného Evropským soudem pro lidská práva, který by se mohl dotknout otázek spojených s právem Unie a směřuje proti některému členskému státu, měla Unie možnost vstoupit do řízení jako další žalovaná strana a aby u každé věci směřující proti Unii mohl za stejných podmínek kterýkoli členský stát vstoupit do řízení jako další žalovaná strana; tuto možnost je třeba jasně, ale také dostatečně široce definovat prostřednictvím ustanovení zahrnutých do smlouvy o přistoupení;
13.
domnívá se, že přijetí statutu další žalované strany (co-défendant) není v rozporu s ostatními nepřímými možnostmi, které poskytuje Úmluva (čl. 36 odst. 1), jako je právo Unie vystupovat jako třetí strana v případech veškerých stížností občanů Unie;
14.
domnívá se, že vzhledem k tomu, že Evropský soud pro lidská práva uznal platnost úmluvy i mimo území států Rady Evropy, musí se Unie snažit tuto povinnost dodržovat ve všech svých vnějších vztazích a činnostech;
15.
je přesvědčen, že by nebylo vhodné formálně upravit vztahy mezi Soudním dvorem Evropské unie a Evropským soudem pro lidská práva prostřednictvím zavedení řízení o předběžné otázce předkládané Evropskému soudu pro lidská práva nebo vytvořením orgánu či „panelu“, který by rozhodl v případě, že jeden z uvedených soudů zvažuje uplatnění výkladu Úmluvy, který se liší od výkladu druhého soudu; v této souvislosti připomíná prohlášení č. 2 k čl. 6 odst. 2 Smlouvy o Evropské unii, které bere na vědomí existenci pravidelného dialogu mezi Soudním dvorem Evropské unie a Evropským soudem pro lidská práva, a konstatuje, že tento dialog by měl být po přistoupení Evropské unie k Úmluvě prohlouben;
16.
je si jasně vědom skutečnosti, že Evropský soud pro lidská práva by mohl zjistit, že porušení v určitém případě, ve kterém již bylo ze strany Soudního dvora Evropské unie rozhodnuto, došlo k porušení práv, a zdůrazňuje, že by to v žádném případě neznamenalo zpochybnění důvěryhodnosti Soudního dvora Evropské unie jako soudu nejvyšší instance v soudním systému EU;
17.
zdůrazňuje, že Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod bude po přistoupení představovat minimální úroveň ochrany lidských práv a základních svobod v Evropě a bude závazně uplatňována především v případech, kdy bude ochrana poskytovaná Evropskou unií menší než ochrana stanovená v této úmluvě; zdůrazňuje, že Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod upevňuje ochranu práv uznávaných Listinou základních práv Evropské unie, jež spadají do její působnosti, a že Listina rovněž uznává další práva a zásady, které nejsou součástí Úmluvy, ale jsou uvedeny v dodatečných protokolech a nástrojích s touto úmluvou souvisejících;
18.
připomíná, že podpora dodržování lidských práv, což je základní hodnota EU a jako taková je zakotvena v její zakládající smlouvě, představuje společné východisko pro vztahy EU se třetími zeměmi; domnívá se tudíž, že přistoupení k Úmluvě posílí důvěru občanů v Evropskou unii a důvěryhodnost EU v rámci dialogu o lidských právech se třetími zeměmi; dále zdůrazňuje, že rovněž jednotné a plné uplatňování Listiny základních práv na úrovni EU je důležité pro zajištění důvěryhodnosti Unie v rámci tohoto dialogu;
19.
bere na vědomí, že Úmluva hraje v rámci výkladu Listiny základních práv významnou úlohu, neboť práva zaručená touto listinou, která odpovídají právům uznaným Úmluvou, musí být vykládána v souladu s Úmluvou, která je podle čl. 6 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii zdrojem inspirace pro Soudní dvůr Evropské unie při vymezování obecných zásad práva Unie; bere dále na vědomí, že v souladu s článkem 53 Úmluvy nebudou její ustanovení vykládána tak, aby to omezovalo nebo rušilo práva, která jsou uznána Listinou základních práv a svobod, což znamená, že si Listina zachová plnou právní hodnotu;
20.
zdůrazňuje význam Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a judikatury Evropského soudu pro lidská práva pro vytvoření právního rámce a formulování hlavních zásad, o něž se opírá současná i budoucí činnost EU v oblasti občanských svobod, spravedlnosti a vnitřních věcí, a to zejména s ohledem na nové formy integrace a harmonizace v oblasti občanských svobod, spravedlnosti a vnitřních věcí, jež začaly být uplatňovány poté, co vstoupila v platnost Lisabonská smlouva a byl přijat stockholmský program;
21.
zdůrazňuje, že toto přistoupení v první řadě přispěje k jednotnějšímu vnitřnímu systému lidských práv v Evropské unii; domnívá se, že toto přistoupení zvýší důvěryhodnost Evropské unie v oblasti ochrany lidských práv v očích vlastních občanů, neboť zajistí úplné a účinné dodržování základních práv, kdykoli budou ve hře právní předpisy EU;
22.
zdůrazňuje, že po přistoupení již nebude pravomoc Evropského soudu pro lidská práva při rozhodování o záležitostech, na které se vztahuje Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, nedotknutelná na základě vnitřní struktury právních předpisů EU; zdůrazňuje rovněž, že pravomoc Evropského soudu pro lidská práva se nesmí omezovat na evropské občany či na zeměpisnou oblast Evropské unie (například v případech misí nebo delegací);
23.
konstatuje, že přistoupení EU k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod poskytne další mechanismus na prosazování lidských práv, a sice možnost podat stížnost u Evropského soudu pro lidská práva v souvislosti s jednáním či nečinností orgánu EU nebo členského státu při provádění právních předpisů EU, pokud toto jednání současně spadá do oblasti působnosti Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod; zdůrazňuje však, že to nemění stávající systém jurisdikce Soudního dvora Evropské unie ani Evropského soudu pro lidská práva a že podmínkou přípustnosti jakékoli žádosti nadále zůstává požadavek, aby byly vyčerpány všechny opravné prostředky u vnitrostátních soudů; požaduje, aby žaloby a stížnosti byly vyřizovány v přiměřené lhůtě; vybízí Komisi, aby na základě konzultací se Soudním dvorem Evropské unie a Evropským soudem pro lidská práva poskytla pokyny ohledně vhodných vnitrostátních opravných prostředků v EU a ohledně rozhodování o předběžných otázkách podle právních předpisů EU; v této souvislosti zdůrazňuje, že bude nutné zajistit, aby soudy členských států postupovaly případy, u nichž se vyskytne sporná otázka základních práv, Soudnímu dvoru Evropské unie;
24.
zdůrazňuje, že vnitrostátní soudy, Soudní dvůr Evropské unie a Evropský soud pro lidská práva budou po přistoupení EU muset v rámci ochrany základních práv více spolupracovat; konstatuje, že spolupráce těchto dvou evropských soudů přispěje k vytváření jednotného systému judikatury v oblasti lidských práv;
25.
dále vítá, že článek 1 Úmluvy by neměl zaručovat ochranu jen občanům EU a jiným osobám na území Unie, ale také každé další osobě spadající do jurisdikce soudů Unie, a to i mimo její území;
26.
je si vědom skutečnosti, že přistoupení jako takové nevyřeší velmi závažné problémy, jimž čelí systém Úmluvy, tj. přílišné pracovní vytížení způsobené obrovským nárůstem individuálních stížností a reforma struktury a fungování Soudu, která je reakcí na toto vytížení; poznamenává, že Evropský soud pro lidská práva si je vědom toho, že pracuje ve spletitém právním a politickém prostředí, a bere na vědomí, že vstup v platnost protokolu č. 14 dne 1. června 2010 sice napomůže snížení počtu neukončených řízení, všechny problémy však neodstraní; zdůrazňuje v rámci reformy Evropského soudu pro lidská práva důležitost deklarace z Interlakenu, zejména jejího odstavce 4, který oprávněně připomíná, že kritéria přípustnosti a jurisdikce Soudu musí být uplatňována jednotně a důsledně;
27.
je přesvědčen, že je zásadní zachovat nezávislost Evropského soudu pro lidská práva, co se týče personální a rozpočtové politiky;
28.
upozorňuje na skutečnost, že vzhledem k ústavně právnímu významu přistoupení Unie k Úmluvě stanoví Smlouva o fungování Evropské unie pro toto přistoupení přísné podmínky, neboť Rada přijímá rozhodnutí o uzavření dohody o přistoupení jednomyslně po obdržení souhlasu Evropského parlamentu a tato dohoda vstoupí v platnost až po schválení členskými státy v souladu s jejich ústavními předpisy;
29.
vyzývá vnitrostátní parlamenty členských států EU, aby jasně vyjádřily svou vůli a připravenost k usnadnění procesu přistoupení tím, že se ho budou účastnit jejich vnitrostátní soudy a ministerstva spravedlnosti;
30.
konstatuje, že přistoupení Unie k Úmluvě znamená, že EU uznává celý systém ochrany lidských práv tak, jak byl vyvinut a kodifikován četnými dokumenty a subjekty Rady Evropy; v tomto smyslu je přistoupení Unie k Úmluvě prvním zásadním krokem, který by měl být následně doplněn, mimo jiné, přistoupením Unie k Evropské sociální chartě podepsané dne 18. října 1961 v Turíně a revidované ve Štrasburku dne 3. května 1996 v souladu s právy, která již byla uznána v Listině základních práv a v právních předpisech Unie v sociální oblasti;
31.
dále vyzývá Unii, aby přistoupila k orgánům Rady Evropy jako je Evropský výbor pro zabránění mučení (CPT), Evropská komise proti rasismu a nesnášenlivosti (ECRI) a Evropská komise pro efektivnost soudnictví (CEPEJ); zdůrazňuje také, že je nezbytné, aby byla Unie zapojena do práce Komisaře pro lidská práva, Evropského výboru pro sociální práva (ECSR), Vládního sociálního výboru a Evropského výboru pro přistěhovalectví, a požaduje, aby byl řádně informován o závěrech a rozhodnutích těchto orgánů;
32.
soudí, že je třeba v zájmu občanů, demokracie, lidských práv v Evropě i v EU a ve prospěch jejich dodržování a ochrany posílit spolupráci mezi orgány Evropské unie a specializovanými orgány Rady Evropy, čímž by se na celoevropské úrovni zvýšila koherence a komplementarita v oblasti lidských práv;
33.
navrhuje, aby v zájmu zvýšení povědomí o přínosech, které přistoupení představuje pro občany, Rada Evropy a Evropská unie vytvořily pokyny, jež srozumitelně vysvětlí všechny důsledky a dopady přistoupení; trvá na tom, aby Komise a členské státy poskytly občanům EU informace, které jim umožní pochopit, co je dodatečný mechanismus a jak jej správně používat;
34zdůrazňuje, že je důležité mít neformální orgán, který by koordinoval sdílení informací mezi Evropským parlamentem a Parlamentním shromážděním Rady Evropy; 35.
zdůrazňuje, že přistoupení k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod se netýká jen orgánů EU, ale i občanů Unie, takže Evropský parlament musí být konzultován a zapojen do procesu vyjednávání a musí být ve všech etapách tohoto postupu okamžitě a plně zapojen a informován, jak je stanoveno v čl. 218 odst. 10 Smlouvy o Evropské unii;
36.
vítá odhodlání stávajícího španělského předsednictví zabývat se přistoupením jako „naléhavou záležitostí“ a pozitivní postoj a ochotu spolupracovat, které projevila Rada Evropy; vyzývá belgické a maďarské předsednictví, aby udělala vše, co bude v jejich možnostech, aby byl postup přistoupení dokončen co nejdříve a co nejjednodušším a nejsrozumitelnějším způsobem, aby mohli mít občané Unie prospěch z přistoupení Unie k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod co nejrychleji;
37.
naléhavě žádá, aby byl Evropský parlament s ohledem na významnou roli, kterou mu přisuzuje Lisabonská smlouva, pokud jde o uzavírání přístupové smlouvy, řádně informován o vymezení mandátu k jednáním o přistoupení k Úmluvě a aby byl v souladu s ustanoveními článku 218 Smlouvy o fungování Evropské unie úzce zapojen do přípravných diskusí a do vedení jednání o tomto dokumentu;
38.
pověřuje svého předsedu, aby předal toto usnesení Radě a Komisi.
