12. 12. 2007
SPOLEČNÝ NÁVRH USNESENÍ,
který v souladu s čl. 115 odst. 5 jednacího řádu předkládají
– Georg Jarzembowski, Laima Liucija Andrikienė a Bernd Posselt za skupinu PPE-DE
– Pasqualina Napoletano a Elena Valenciano Martínez-Orozco za skupinu PSE
– Sophia in ‘t Veld a Marios Matsakis za skupinu ALDE
– Jean Lambert, Raül Romeva i Rueda a Hiltrud Breyer za skupinu Verts/ALE
– Eva-Britt Svensson za skupinu GUE/NGL
a který nahrazuje návrhy usnesení předložené níže uvedenými skupinami:
– PSE ( B6‑0525/2007 )
– ALDE ( B6‑0528/2007 )
– Verts/ALE ( B6‑0538/2007 )
– GUE/NGL ( B6‑0542/2007 )
o „ženách utěšitelkách“
Usnesení Evropského parlamentu o „ženách utěšitelkách“
Evropský parlament ,
–
s ohledem na dvousté výročí zrušení obchodu s otroky připadající na rok 2007,
–
s ohledem na Úmluvu o potírání obchodu se ženami a dětmi z roku 1921, jejímž je Japonsko signatářem,
–
s ohledem na Úmluvu č. 29 o nucené práci z roku 1930, kterou Japonsko ratifikovalo,
–
s ohledem na rezoluci Rady bezpečnosti OSN č. 1325 o ženách, míru a bezpečnosti z roku 2000,
–
s ohledem na zprávu Gay McDougallové, zvláštní zpravodajky OSN pro systematické znásilňování, sexuální otroctví a otrocké praktiky během ozbrojených konfliktů, ze dne 22. června 1998,
–
s ohledem na závěry a doporučení Výboru OSN proti mučení z jeho 38. zasedání ve dnech 9.–10. května 2007,
–
s ohledem na zprávu o studii zabývající se dokumenty nizozemské vlády o nucené prostituci nizozemských žen v Nizozemské východní Indii během japonské okupace zveřejněnou v roce 2004 v Haagu,
–
s ohledem na usnesení amerického Kongresu přijaté dne 30. července 2007 a usnesení kanadského parlamentu přijaté dne 29. listopadu 2007,
–
s ohledem na článek 115 jednacího řádu,
A.
vzhledem k tomu, že vláda Japonska během koloniální a válečné okupace Asie a tichomořských ostrovů od 30. let 20. století až do konce druhé světové války oficiálně nařizovala získávání mladých žen, které se ve světě staly známé jako „ ianfu “ neboli „ženy utěšitelky“, a jejichž jediným úkolem bylo poskytovat sexuální služby císařským ozbrojeným silám,
B.
vzhledem k tomu, že podle závěru historiků bylo zotročeno více než 100 000 žen,
C.
vzhledem k tomu, že systém „žen utěšitelek“ zahrnoval znásilňování, nucené potraty, ponižování a sexuální násilí vedoucí k zmrzačení, smrti či k případným sebevraždám, a že se jednalo o jeden z nejrozsáhlejších případů obchodu s lidmi ve 20. století,
D.
vzhledem k tomu, že desítky případů „žen utěšitelek“, které se dostaly před japonské soudy, skončily všechny zamítnutím žádostí žalující strany o odškodnění, navzdory tomu, že soudy v rozsudcích uznaly, že císařské ozbrojené síly byly do věci přímo i nepřímo zapojeny, a uznaly i odpovědnost státu,
E.
vzhledem k tomu, že většina obětí systému „žen utěšitelek“ již zemřela a těm, které jsou stále naživu, je nyní 80 a více let,
F.
vzhledem k tomu, že četní vysoce postavení členové japonské vlády a úředníci učinili v uplynulých letech o systému „žen utěšitelek“ omluvná prohlášení, zatímco někteří japonští úředníci v nedávné době projevili politováníhodnou snahu rozmělnit či odvolat tato prohlášení,
G.
vzhledem k tomu, že japonská vláda nikdy plně neodhalila celý rozsah tohoto systému sexuálního otroctví a že se některá nová povinná četba v japonských školách pokouší zmenšovat tragédii „žen utěšitelek“ a dalších japonských válečných zločinů spáchaných za druhé světové války,
H.
vzhledem k tomu, že mandát Fondu asijských žen, soukromé nadace iniciované ze strany vlády, jejíž posláním byla realizace programů a projektů odškodnění za zneužívání a utrpení „žen utěšitelek“, vypršel dne 31. března 2007,
1.
vítá vynikající vztahy mezi Evropskou unií a Japonskem založené na vzájemně sdílených hodnotách pluralitní demokracie, právního státu a dodržování lidských práv,
2.
vyjadřuje solidaritu se ženami, které se během druhé světové války staly oběťmi systému „žen utěšitelek“;
3.
vítá prohlášení, které učinil hlavní tajemník vlády Johei Kono v roce 1993 a předseda vlády Tomiichi Murayama v roce 1994 o „ženách utěšitelkách“, stejně jako usnesení japonského parlamentu z let 1995 a 2005, jež vyjadřují omluvy válečným obětem, a to i obětem systému „žen utěšitelek“;
4.
vítá iniciativu japonské vlády vytvořit v roce 1995 nyní rozpuštěný Fond asijských žen, soukromou nadaci financovanou z velké části z vládních zdrojů, který poskytl finanční kompenzaci několika stům „žen utěšitelek“, avšak domnívá se, že tato humanitární iniciativa nemůže uspokojit žádosti obětí o právní uznání a odškodnění podle veřejného mezinárodního práva, jak uvedla ve své zprávě z roku 1998 zvláštní zpravodajka OSN pro násilí páchané na ženách Gay McDougallová;
5.
žádá japonskou vládu, aby jasně a jednoznačně formálně uznala, že císařské ozbrojené síly nutily během japonské koloniální a válečné okupace Asie a tichomořských ostrovů od 30. let 20. století až do konce druhé světové války mladé ženy, ve světě známé jako „ženy utěšitelky“, k sexuálnímu otroctví, omluvila se a uznala jejich historickou a právní odpovědnost;
6.
vyzývá japonskou vládu, aby zavedla efektivní administrativní mechanismy k odškodnění všech stále žijících obětí systému „žen utěšitelek“ i rodin již zesnulých obětí;
7.
žádá Japonské národní shromáždění (Diet), aby přijalo právní opatření k odstranění stávajících překážek bránících získání odškodnění u japonských soudů; zejména je třeba ve vnitrostátním právu výslovně uznat právo jednotlivce žádat odškodnění od vlády a dále je třeba, aby případy o odškodnění obětí sexuálního otroctví, jež je podle mezinárodního práva zločinem, získaly prioritu, vzhledem k věku dosud žijících obětí;
8.
vyzývá japonskou vládu, aby veřejně odmítla veškerá tvrzení, že nikdy nedocházelo k podmanění a zotročení „žen utěšitelek“;
9.
vybízí japonské obyvatele a vládu, aby provedli další kroky k uznání úplné historie svého národa a vytvářeli v Japonsku povědomí o jednání Japonska ve 30. a 40. letech 20. století, včetně povědomí o „ženách utěšitelkách“; vyzývá japonskou vládu, aby o těchto událostech vzdělávala současné i budoucí generace;
10.
pověřuje svého předsedu, aby předal toto usnesení japonské vládě a parlamentu, Radě OSN pro lidská práva, vládám států ASEAN, vládě Korejské lidově demokratické republiky, Korejské republiky, Čínské lidové republiky, Tchaj-wanu a Východního Timoru a Radě, Komisi a členským státům.
