11 klíčových témat 2004–2009
Volby 2009
Instituce
2009-05-13 - 14:16
Za posledních pět let učinil Evropský parlament různá rozhodnutí od těch, která se týkala rutinních záležitostí, po taková, jež souvisela s nejkritičtějšími otázkami; konaly se v něm diskuse o nejdůležitějších aktuálních politických problémech a o velice složitých tématech technického charakteru; probíhala zde hlasování s výsledky velmi těsnými i naprosto většinovými. Zde uvádíme hlavní události, nejsledovanější diskuse a hlasování z období let 2004–2009.
V každém bodě je uvedeno rozhodnutí přijaté Parlamentem s vysvětlením jeho důsledků. Ve vhodných případech jsou rovněž zmíněny některé z politických názorů vyjadřující se ke konkrétním aspektům projednávané otázky.
20090120TMN46722
REACH: snižování chemických rizik bez postihu průmyslu
V prosinci roku 2006 Parlament přijal ambiciózní právní předpis, který průmyslu ukládá povinnost prokazovat, že jeho výrobky jsou bezpečné. Nařízení „REACH“ (o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek) vyžaduje registraci zhruba 30 000 ze 100 000 chemických látek na trhu. Cílem předpisu je zvyšovat bezpečnost chemických výrobků, prosazovat alternativy zkoušek na zvířatech, zlepšovat konkurenceschopnost a usnadňovat obchod. Při svém vstupu v platnost v červnu roku 2007 nařízení nahradilo přibližně 40 předchozích právních předpisů.
Během tříleté debaty s Evropskou komisí a členskými státy provedl Parlament důležité změny návrhů nařízení, k nimž patřila povinnost nahrazovat nejnebezpečnější látky bezpečnějšími alternativami, pokud takové existují, „povinnost péče“ výrobce o zdraví a životní prostředí a požadavek na prosazování alternativ ke zkouškám na zvířatech.
Nařízení REACH, které Komise formálně navrhla dne 29. října 2003, nahrazuje přibližně 40 předchozích právních předpisů. Jeho cílem je shromáždit více informací o bezpečnosti či jiných údajů o přibližně 30 000 látkách poprvé uvedených na trh před rokem 1981 (od tohoto roku jsou vyžadovány formální žádosti o povolení) a vyráběných či dovážených v množství převyšujícím jednu tunu za rok.
Veřejné zdraví versus konkurenceschopnost chemického průmyslu
Moderní společnost se neobejde bez chemických látek a průmysl má pro hospodářství Evropské unie zásadní význam. Výroba a užívání chemických látek však mohou představovat riziko pro zdraví a životní prostředí. Předpokládá se, že chemické látky jsou alespoň zčásti odpovědné za nárůst obtíží, jako jsou alergie, astma, některé druhy rakoviny a reprodukční problémy. Informace však nejsou dostatečné, protože v řadě případů nebyl proveden dostatečný výzkum.
Nejkontroverznějším problémem v dlouhých a náročných rozpravách v Parlamentu byla otázka způsobu vyvážení ochrany veřejného zdraví a životního prostředí a zabezpečení konkurenceschopnosti chemického průmyslu. Na počátku se názory politických skupin a výborů výrazně lišily, zvláště v otázce požadavků na registraci a povolování. Postupně byly vypracovány kompromisní pozměňovací návrhy, které si získaly podporu většiny Parlamentu.
Zpravodaj parlamentu pan Guido Sacconi (PES, IT) prohlásil, že rozhovory byly ohroženy extrémními postoji na obou stranách problému, když uvedl: „Části průmyslu důrazně lobbovaly, aby dosáhly zamítnutí nebo oslabení návrhu do nefunkční podoby. Naproti tomu nejradikálnější postoje chránící životní prostředí mohly ohrozit šance na to, že projekt spatří světlo světa“.
V komentáři k hlasování uvedla mluvčí skupiny PPE-DE, poslankyně Ria Oomen-Ruijtenová (NL), že „chemický průmysl má pro Evropskou unii zásadní význam. Představuje 440 miliard EUR ročně. Ve 27 000 společnostech je zaměstnáno zhruba 1,3 milionu lidí. Nové nařízení o chemických látkách obnoví důvěru v odvětví a v používání chemických látek. V důsledku nařízení bude více než 30 000 látek, včetně jejich nejdůležitějších vlastností, do 11 let registrováno v Evropské agentuře pro chemické látky.“
Evropská agentura pro chemické látky (ECHA) se sídlem v Helsinkách zahájila svou činnost v červnu 2007 a od 1. června 2008 je schopna přijímat registrace.
Registrace a zprávy o bezpečnosti
Schválený text vyžaduje, aby výrobci a dovozci v Evropské unii, kteří vyrábějí nebo dovážejí chemické látky v množství větším než jedna tuna za rok, prokazovali bezpečnost těchto látek dokladem v registrační dokumentaci předkládané Evropské agentuře pro chemické látky. Neprovedení registrace bude znamenat, že látku nelze dovážet do Evropské unie nebo ji v Evropské unii vyrábět.
Poslanci a Rada se nakonec dohodli na omezení informačních požadavků pro registraci látek vyráběných v množství menším než 10 tun za rok. U množství většího než 10 tun za rok je požadována i zpráva o chemické bezpečnosti, která má doložit posouzení bezpečnosti látky, pro menší množství však tato zpráva nutná není.
Povolování nebezpečných látek
REACH rovněž vyžaduje povolování látek hodnocených jako látky „vzbuzující velké obavy“. Toto povolování patřilo k nejkontroverznějším otázkám v Parlamentu, jehož kompromis navrací ochranu životního prostředí a zdraví do nitra systému tím, že omezuje dobu trvání povolení pro nejnebezpečnější látky a vyžaduje, aby tyto látky byly nahrazeny bezpečnějšími alternativami, jakmile budou dostupné.
Odhaduje se, že z 30 000 látek, které mají být registrovány podle nařízení REACH, je zhruba 3 000 považováno za nebezpečné, a proto tyto látky podléhají přísnému postupu povolování – bez jakékoli záruky, že tyto látky budou moci setrvat na trhu. Výrobci nebezpečných látek jsou povinni předkládat plány jejich nahrazování bezpečnějšími alternativami. Pokud alternativa neexistuje, musí výrobci předložit plán výzkumu k jejímu nalezení.
„Více než 17 000 chemických látek vyráběných ve velmi malých množstvích nebude muset procházet přísným šetřením, nebezpečné výrobky však budou podléhat větší kontrole než kdykoli předtím. Perzistentní, bioakumulativní a toxické a chemické látky a látky narušující hormonální činnost budou muset být nyní staženy z trhu, budou-li existovat vhodné alternativy“, řekl mluvčí skupiny ALDE pro životní prostředí a vyjednavač nařízení REACH Chris Davies (UK).
Nejnebezpečnější chemické látky a chemické látky s největšími objemy musí být registrovány do 1. prosince 2010, zatímco bezpečnější chemické látky a chemické látky s nižšími objemy mohou počkat do 1. června 2013 nebo 1. června 2018, podle stupně rizika a ročních objemů výroby.
Důkazní břemeno
REACH přenáší důkazní břemeno (tzn. zkoušky a posuzování chemických látek k určení jejich bezpečnosti) z úřadů na průmysl. Stará regulační struktura nebyla schopna posoudit 100 000 chemických látek, které jsou dle odhadů již na trhu. Během 20 až 25 let bylo asi 140 látek určeno jako látky vyžadující plné posouzení rizik; z těchto látek bylo prozkoumáno pouze 40.
Povinnost péče a zkoušky na zvířatech
Na žádost Parlamentu nařízení rovněž ukládá výrobcům „povinnost péče“, která má zajistit, aby nedošlo k nepříznivému ovlivnění zdraví a životního prostředí, a povinnost informovat veřejnost o rizicích. Nařízení rovněž zahrnuje ochranná ustanovení o důvěrných informacích a ustanovení, která mají bránit duplikaci zkoušek na zvířatech. Prosazování alternativ ke zkouškám na zvířatech bylo pro poslance Evropského parlamentu prvořadé a nyní je cílem nařízení REACH.
Provádění
Díky svým ambicím, oblasti působnosti a technické složitosti patří nařízení REACH k nejvýznamnějším právním předpisům, které kdy Evropský parlament posuzoval. Práce se účastnilo až 10 parlamentních výborů a text, jehož rozsah přesáhl 1 000 stran v prvním čtení v listopadu 2005, činil na konci projednávání stále 750 stran.
„Při pečlivém posuzování proveditelnosti pravidel jsme věnovali zvláštní pozornost malým a středním podnikům. Nařízení REACH zajistí zásadu „jedna látka, jedna registrace“. To znamená, že výrobci stejné látky mohou využít systém společné registrace a podělit se poměrným dílem o náklady. Tím, že se vyhne duplikaci vědeckých zkoušek, sníží systém i celkové náklady pro průmysl. Existuje zde větší pružnost pro drobnou výrobu – a Komise bude muset malým firmám nabídnout poradenství v oblasti zavádění systému“, uvedl pan Sacconi.
Irský poslanec Evropského parlamentu Liam Aylward (UEN) vyjádřil názor, že Parlament a Rada ministrů „se usilovně snažily o to, aby zátěž pro průmysl, a zejména pro menší podniky, nebyla příliš vysoká z hlediska nákladů, (...) ale aby situace byla výhodná i pro občany, pracovníky a náš ekosystém.“
Názory ostatních poslanců Evropského parlamentu
Ne všechny politické skupiny byly s konečným výsledkem spokojeny. Skupina Zelených a skupina GUE/NGL předložily alternativní plán s přísnějšími požadavky na nahrazování nebezpečných chemických látek a náročnějšími požadavky na průmysl v oblasti poskytování informací o chemických látkách, které vyrábí. „Evropský parlament dnes zklamal občany“, řekl švédský poslanec za skupinu GUE/NGL Jens Holm. „To, co vypadá jako přiměřený legislativní balíček, je ve skutečnosti plné mezer.“
A Carl Schlyter, další švédský poslanec Evropského parlamentu, ale ze skupiny Zelených, uvedl, že „Evropský parlament orazítkoval dohodu o nařízení REACH (...), ačkoli je naprosto předčasné hodnotit, zda nové nařízení nabídne občanům Evropské unie o mnoho větší ochranu před nebezpečnými chemickými látkami.“
Naopak holandský poslanec Evropského parlamentu Hans Blokland (IND/DEM) zklidňoval kritiky výrokem, že „lepší je nepřítel dobrého. Bez kompromisu by celý návrh mohl být stažen nebo zamítnut.“ Závěrečná rozprava v plénu (11. 12. 2006): Prohlášení před konečným hlasováním v plénu (13. 12. 2006): Závěrečná tisková zpráva (13. 12. 2006): Oeil: Evropská agentura pro chemické látky (ECHA): Domovská stránka Komise věnovaná nařízení REACH:
Aktivity CIA v Evropě: Evropský parlament kritizuje netransparentnost některých členských států
Dočasný výbor Evropského parlamentu k domnělým aktivitám CIA konstatoval, že evropský vzdušný prostor využilo více než tisíc letů CIA a že v amerických vojenských základnách v Evropě mohla být vytvořena místa pro tajné zadržení. Dočasný výbor ve své závěrečné zprávě, přijaté v roce 2007, vytýká některým státům pasivní přístup k nezákonným operacím a nedostatek spolupráce v Radě.
Podle této zprávy, přijaté na plenárním zasedání dne 14. února 2007, některé evropské země „přimhouřily oči“ nad lety provozovanými CIA, které „byly v některých případech využívány k mimořádnému vydávání nebo k nezákonné přepravě zadržených“.
Zpráva zdůrazňuje, že v některých evropských zemích „ mohla být na vojenských základnách Spojených států umístěna dočasná tajná vězeňská zařízení“ a mohlo dojít k tomu, že hostitelské evropské země „neměly tyto základny pod kontrolou“.
V reakci na tuto situaci Parlament požádal Radu, aby „vyvíjela tlak na všechny dotčené vlády, aby poskytly úplné a podrobné informace Radě a Komisi, a případně neprodleně zahájila slyšení a nechala provést nezávislé vyšetřování“.
Jelikož dotčené členské státy nijak nereagovaly, vytvořili členové Výboru pro občanské svobody, spravedlnost a vnitřní věci, který byl pověřen sledováním tohoto tématu, pracovní skupinu, která má toto sledování zajistit. Jejím předsedou je Carlos Coelho (PPE-DE, PT), bývalý předseda dočasného výboru, a Claudio Fava (PSE, IT), bývalý zpravodaj dočasného výboru.
Tato skupina navrhla parlamentnímu výboru, aby se obrátil přímo na parlamenty členských států a zjistil, zda se mezitím neobjevily nové skutečnosti. Tato konzultace právě probíhá.
Lety CIA
„V období od konce roku 2001 do konce roku 2005 proletělo evropským vzdušným prostorem nebo přistálo na evropských letištích nejméně 1 245 letů CIA,“ třebaže, jak zdůraznili poslanci, „všechny tyto lety však nemusely být využity pro mimořádná vydání“.
Pracovní dokumenty, které zveřejnil zpravodaj Claudio Fava „obsahují další informace o mimořádném vydávání, které dočasný výbor analyzoval, i o společnostech spojených se CIA (...) a o evropských zemích, v nichž docházelo k mezipřistání letadel CIA“. Poslanci ve své zprávě zmínili 21 dobře zdokumentovaných případů mimořádného vydávání, kdy dotyčné osoby byly přepraveny přes evropský stát, anebo v době únosu žily na jeho území. S tímto konstatováním zpráva „ vyzývá evropské státy, aby odškodnily nevinné oběti mimořádných vydávání“ .
Parlament tedy odsoudil tato vydávání, „která představují protiprávní nástroj využívaný Spojenými státy v boji proti terorismu,“ jakož i skutečnost, že „tajné služby a vládní orgány některých evropských zemí tuto metodu přijímaly a několikrát se ji snažily zatajit“. Poslanci v důsledku toho vyzvali Radu a členské státy, aby „vydaly jasné a rozhodné prohlášení vyzývající v souladu s postojem Parlamentu vládu USA, aby ukončila praktikování mimořádných zatýkání a vydávání“.
Mučení
Zpráva uvádí, že vydávání, která dočasný výbor analyzoval, ve většině případů zahrnovala tajné zadržení a mučení při výsleších, jak potvrdily oběti (nebo jejich obhájci), které svědčily před dočasným výborem Evropského parlamentu o nelegálních aktivitách CIA v Evropě. Podle svědectví bývalého velvyslance Spojeného království v Uzbekistánu Craiga Murrayeho britská vláda věděla o výměnách informací, které tajné služby třetích zemí získaly mučením, s britskými tajnými službami, a tyto praktiky tolerovala.
Jak poznamenávají poslanci, je podle dostupných informací „velmi pravděpodobné, že některé země mohly obdržet informace získané mučením“.
Nevstřícnost ke spolupráci
Poslanci rovněž vyjádřili politování nad „nedostatečnou spoluprací mnoha členských států“ a Rady Evropské unie s dočasným výborem a uvedli, že „závažný nedostatek konkrétních odpovědí na otázky kladené oběťmi, nevládními organizacemi, sdělovacími prostředky a poslanci pouze zvýšil opodstatněnost již tak pevně podložených tvrzení“. Uvedli, že „Rada nejdříve tajila informace o pravidelných jednáních s vysoce postavenými úředníky americké vlády”, načež zveřejnila pouze dílčí informace. Zpráva označuje tento postoj za „naprosto nepřijatelný“. Ve zprávě se uvádí, že tyto „nedostatky“ v postupu Rady se „týkají i vlád všech členských států, neboť ty mají jakožto členové Rady kolektivní odpovědnost“. Poslanci ve zprávě konstatovali, že „zásada loajální spolupráce zakotvená ve smlouvách o EU, která vyžaduje, aby členské státy a orgány EU přijaly veškerá opatření k zajištění splnění závazků obsažených ve Smlouvách, jako je dodržování lidských práv (...), nebyla dodržena“.
Výslovně byly za nedostatečnou ochotu ke spolupráci s vyšetřovateli Evropského parlamentu kritizovány vlády Rakouska, Itálie, Polska, Portugalska a Spojeného království. Zpráva rovněž uvádí některé podrobné důkazy týkající se vyšetřování nezákonných vydávání nebo letů CIA, které měly souvislost s Bosnou a Hercegovinou, Kyprem, Dánskem, Bývalou jugoslávskou republikou Makedonií, Německem, Řeckem, Irskem, Rumunskem, Španělskem, Švédskem a Tureckem.
Názory poslanců
Závěrečná zpráva nebyla zdaleka schválena jednomyslně: byla schválena 382 hlasy pro, 256 proti, a 74 poslanců se zdrželo hlasování. Autor zprávy, italský poslanec za PES Giovanni Claudio Fava, uvedl, že je „s hlasováním spokojen“ , neboť jeho zprávu odmítla pouze třetina poslanců. Projevila se tak podle něj „autonomie Evropského parlamentu vzhledem k vládám členských států“ . Podle britské poslankyně Sarah Ludfordové ze skupiny ALDE „nikdo nekritizuje rád svou vlastní zemi. Avšak tato zpráva ukazuje, že ze strany některých vlád skutečně došlo k aktivním tajným domluvám nebo zatajování. A to nemohou evropští poslanci jen tak přejít – je to naše povinnost vůči občanům“.
Poslanec Cem Özdemir (Verts/ALE, DE) má za to, že „zpráva prokazuje obvinění a ukazuje prstem na Spojené státy a na bezpráví na Guantánamu, avšak ukazuje také, že Evropané nebyli pouhými diváky, ale že v některých případech toto bezpráví také podporovali.“ Evropská sjednocená levice volí obecnější obvinění. Italský poslanec Giusto Catania prohlásil, že „americká strategie byla provedena díky spolupráci evropských vlád a jejich tajných služeb, ale také evropských orgánů“.
Proti zprávě
Některé politické skupiny však kritizovaly nedostatek důkazů a odmítly pro zprávu hlasovat. Například Jas Gawronski (IT) jménem PPE-DE řekl: „Dočasný výbor má pouze malé množství důkazů. Přesto znění zprávy naznačuje, jako by evropské země byly masivně zapojeny do nezákonného zadržování a vydávání zajatců.“
Skupina UEN hlasovala rovněž proti. Konrad Szymanski (PL) řekl: „Nelze pouze na základě těchto letů říci, že se jedná o nezákonné činnosti tajných služeb. Lety jsou normální věc a zejména od 11. září s CIA spolupracuje mnoho zemí. Tomu se nelze divit!“ Britský poslance Gerard Batten ze skupiny IND/DEM zprávu odmítl, neboť podle jeho názoru je „typicky antiamerická“ . Většina jejího obsahu je podle poslance Battena založena na čistých „spekulacích“ . Konečně Luca Romagnoli ze skupiny ITS vyzval k „zahození“ závěrů zprávy, které jsou podle něj příliš „jemné“ a založené převážně na zpravodajství médií . Odkaz na tiskové sdělení Parlamentu: Odkaz na článek v Backgroundu: Odkaz na stránku dočasného výboru:
Liberalizace služeb bez narušení evropského sociálního modelu – úspěšná mise EP
Od konce roku 2009 budou moci poskytovatelé služeb – od provozovatelů cestovních agentur po pracovníky starající se o údržbu kanceláří – vykonávat svou profesi všude v EU, a to díky tomu, že vstoupí v platnost jeden z nejdůležitějších zákonů, které Evropský parlament v posledních letech projednával. „Směrnice o službách“, kterou v roce 2004 navrhl komisař Bolkestein, vyvolala v celé EU velké rozpory. Evropský parlament ji tedy zcela přepracoval, aby bylo možné dosáhnout přijatelného výsledku.
Cílem této směrnice je konkretizovat čtvrtou ze základních svobod, na nichž stojí podstata Unie (volný pohyb služeb). Přičemž první tři jsou volný pohyb osob, zboží a kapitálu, a to bez snížení sociálních standardů členských států. Hlavním problémem bylo sladit zájmy spotřebitelů, zaměstnanců a poskytovatelů služeb, a to na pozadí sporu zastánců liberalizace a obránců sociálních norem. Parlamentu se nakonec tento složitý úkol podařilo vyřešit. Po dlouhých a obtížných jednáních se totiž jeho politickým skupinám podařilo najít kompromis, který přijaly vlády členských států.
Terciární sektor (služby) představuje téměř dvě třetiny evropské ekonomiky. Avšak aby bylo možné mít z tohoto trhu prospěch, bylo třeba zajistit, aby byl konkurenceschopnější a otevřenější. Návrh směrnice o službách, jak jej předložila Evropská komise na začátku roku 2004, vyvolal takové polemiky, že nakonec přispěl k francouzskému „ne“ v referendu o Evropské ústavě. Spor se vedl především o „zásadu země původu“, která by umožnila poskytovatelům služeb působit v jiném členském státu za podmínek státu, ze kterého pocházejí. V Evropském parlamentu, stejně jako mezi obyvateli Evropy, se jedni báli, aby se neotevřela cesta nezdravé konkurenci mezi členskými státy a „sociálnímu dumpingu“, zatímco jiní zdůrazňovali, že je třeba zjednodušit pohyb pracovníků a zlepšit konkurenceschopnost odvětví služeb. Zatímco zástupci členských států v Radě byli v otázce návrhu směrnice výrazně rozděleni, evropským poslancům se podařilo překonat rozpory mezi sebou a vypracovat směrnici, která umožní širší otevření vnitřního trhu se službami přeshraniční konkurenci při zachování evropského sociálního modelu.
Parlament obnovil rovnováhu mezi ekonomikou a sociálními právy
Parlament zkoumal prostřednictvím deseti parlamentních výborů rok a půl různá řešení, aby se v návrhu zákona našla co nejširší shoda. Tato diskuse, někdy poněkud rozbouřená, skončila v únoru 2006 dohodou mezi dvěma nejsilnějšími politickými skupinami v Evropském parlamentu, EPP-ED (pravice) a PSE (levice).
Po prvním projednání v plénu návrh výslovně uváděl, že směrnice se nijak nedotkne pracovního práva v členských státech ani pracovních podmínek nebo podmínek zaměstnání a smluvních vztahů mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, ať jsou založeny na právních předpisech nebo na kolektivních smlouvách. Tento kompromis pak v zásadě přijaly členské státy, načež byl v listopadu 2006 při druhém čtení odsouhlasen významnou většinou Evropského parlamentu. Proti směrnici hlasovala skupina GUE/NGL (krajní levice), skupina Verts/ALE (zelení) a francouzští poslanci skupiny PSE (sociální demokraté).
Zjednodušené poskytování služeb s některými zárukami
Směrnice, která má vstoupit v platnost v celé EU nejpozději do 28. prosince 2009, by měla významně zjednodušit usazení a profesní činnost poskytovatelů služeb v jiném členském státě. Například podnik, který bude chtít provozovat hotel v jiné zemi EU, již nebude muset jednat s několika různými úřady (státními, regionálními či místními), nýbrž pouze s jedním, který bude sloužit jako „jedno správní místo“ pro všechny administrativní náležitosti.
Směrnice výslovně zakazuje omezení volného poskytování služeb. Dočasné poskytování služeb v jiné zemi Evropské unie tedy bude jednodušší než dříve. Například již nebude možné vyžadovat od horského průvodce, aby získal pobyt na území země, kde chce dočasně vykonávat svoji profesi. Na druhou stranu se bude muset dočasný poskytovatel řídit pracovním a sociálním právem státu, v němž pracuje. Směrnice se ostatně nijak nedotkne pracovního práva ani kolektivních práv, kterých užívají pracovníci členských států.
Vyloučené služby
Některé služby byly z oblasti působnosti směrnice vyloučeny. Jedná se zejména o služby obecného nehospodářského zájmu, některých sociálních služeb nebo služeb, na které se již vztahují odvětvové právní předpisy (audiovizuální služby, finanční služby či doprava). Pokud jde o služby obecného zájmu, přináší Lisabonská smlouva, jejíž ratifikace nyní probíhá, v tomto směru částečné řešení, zejména tím, že uznává specifičnost těchto služeb. Někteří poslanci však litují rozhodnutí Evropské komise nepředkládat o této věci návrh samostatného zákona. Otázka tedy zůstává otevřena.
Pokud jde o zdravotní služby, na které se směrnice také nevztahuje, Evropský parlament se v současné době zabývá návrhem Evropské komise z července 2008 o právech pacientů na přeshraniční zdravotní péči. Cílem je usnadnit proplácení lékařských výkonů provedených v jiném členském státě. Také zde jde o to nalézt rovnováhu jednak mezi sociálními a tržními zájmy a jednak mezi pravomocemi Společenství a vnitrostátními pravomocemi.
Názory poslanců
Podle zpravodajky Evelyne Gebhardt (PSE, Německo) bylo díky práci EP možné „sladit zájmy pracujících a spotřebitelů a zájmy hospodářské. S touto předlohou se nám podařilo skutečně přispět k tomu, že se zájmy lidí dostaly více do středu pozornosti politiky.“ „Když hovoříme o konceptech, jako je vnitřní trh, někdy zapomínáme, že do středu událostí stavíme občany a zahrnujeme je do politické práce, kterou zde vykonáváme,“ dodal Malcolm Harbour (EPP-ED, Velká Británie), „tato směrnice směřuje ke zlepšení životních podmínek všech občanů Evropské unie a k podpoře hospodářského růstu a dynamiky.“
Finská liberálka Anneli Jäätteenmäki prohlásila: „Služby jsou základním zdrojem růstu a zaměstnanosti v Evropské unii. V letech 1997–2002 náleželo více než 96 % nových pracovních míst do odvětví služeb. Je tedy třeba, aby na vnitrostátní úrovni nebyla žádná zbytečná překážka růstu. Směrnice o službách je krok správným směrem“.
Avšak Heide Rühle (Zelení, Německo) kritizovala „nedostatečnou jasnost ohledně definice a vyloučení služeb, především služeb obecného hospodářského zájmu. (...) Jde o zásadní otázky, kterých využili odpůrci Ústavy, aby se dosáhlo záporného hlasování ve francouzském referendu“. A francouzský poslanec Francis Wurtz (GUE/NGL) namítl, že směrnice „podmiňuje zachování pracovního práva v členských státech dodržováním práva Společenství. Jde o vágní text, který odkazuje k pravidlům hospodářské soutěže.“ Francouzská delegace v PSE rovněž hlasovala proti, a to z toho důvodu, že podle slov Harlema Désira „nebyly z oblasti působnosti směrnice vyjmuty všechny služby obecného hospodářského zájmu“ a směrnice „nestanoví jasně zásadu země určení“.
Poslanec za UEN Adam Bielan (PL) však má za to, že „potíže záměrně působí země, které se obávají konkurence jiných států a hodlají chránit za každou cenu své vlastní trhy. Děje se tak obecně na úkor spotřebitele, kterému se tak nabízejí dražší a méně kvalitní služby“. Šéf skupiny IND/DEM Jens-Peter Bonde (UK) vyjádřil názor, že se jedná o „směrnici pro právníky a soudce. Konečné rozhodnutí bude záviset na soudcích v Lucemburku. Pravidla jsou velmi vágní.“ Brit Nigel Farage (UK), který náleží ke stejné politické skupině, hlasoval proti, a to proto, že jediným výsledkem jednotného trhu je údajně „regulace, náklady a promarněné příležitosti“. Závěrečná tisková zpráva: Parlament schválil směrnici o službách na vnitřním trhu První klíčový test směrnice o službách v Evropském parlamentu
Železniční služby v EU: větší výběr a jasnější práva cestujících
Od ledna roku 2010 budou moci cestující v železniční přepravě, kteří jedou z jednoho státu EU do jiného, očekávat větší konkurenci železničních společností na mezinárodních tratích. V září roku 2007 přijal Evropský parlament právní úpravu, která umožní evropským železničním společnostem soutěžit i za hranicemi příslušných států, zaručí základní práva pro cestující a zajistí, aby strojvůdci měli příslušnou kvalifikaci.
Po třech letech nesnadných vyjednávání mezi poslanci Evropského parlamentu a mezi Parlamentem a Radou ministrů dopravy, která se týkala tří částí právní úpravy, se Parlament zasadil o zvýšení přeshraniční konkurence. Prosadil také soubor základních pravidel pro uživatele železnice, včetně odškodnění za zpoždění u mezinárodních služeb. Rozhodnutí, zda zahraniční konkurenci zapojit do vnitrostátních sítí členských států, bude učiněno později s ohledem na vývoj trhu.
Svoboda poskytování mezinárodních železničních služeb
Od roku 2010 budou moci operátoři poskytovat služby mezinárodní železniční přepravy osob i přes hranice států v rámci EU volně (mohli by se tedy objevit konkurenti firem Thalys a Eurostar), cestující na všech linkách budou mít nárok na základní standard v oblasti kvality a strojvůdci získají na základě evropské licence oprávnění používat železniční síť ve kterémkoli členském státě EU.
V roce 2012 posoudí Evropská komise funkčnost těchto pravidel a vyhodnotí, zda je vhodné předložit návrh, který by liberalizaci rozšířil i na vnitrostátní sítě.
Mezinárodní železniční přeprava osob bude sice otevřena přeshraniční konkurenci, vnitrostátní přeprava však ne. Při hlasování ve druhém čtení Parlament jednomyslně zamítl radu Výboru pro dopravu a rozhodl se nestanovit datum liberalizace vnitrostátních železničních služeb.
Práva cestujících
Od roku 2009, kdy nařízení EU o právech cestujících vstoupí v platnost, získají všichni cestující v železniční dopravě, mezinárodní i vnitrostátní, základní práva týkající se odpovědnosti společnosti za zavazadla či přepravy osob se sníženou pohyblivostí. Tato práva byla původně navržena pouze pro cestující v mezinárodní přepravě, ale po vytrvalých vyjednáváních s Radou dosáhli poslanci Evropského parlamentu toho, že budou rozšířena i na přepravu vnitrostátní.
Pravidla pro odškodnění
Nařízení stanovuje základní pravidla pro ochranu cestujících v železniční přepravě, která se podobají opatřením EU pro cestující v letecké přepravě.
V železniční přepravě bude odškodné za zpoždění, které v rámci přeshraničních služeb vzniklo vinou železniční společnosti, stanoveno na 25 % jízdného při zpoždění delším než jedna hodina a na 50 % při zpoždění delším než dvě hodiny.
Pokud bude zpoždění delší než jedna hodina, musí být, pokud to bude prakticky možné, cestujícím poskytnuto zdarma občerstvení a v případě potřeby ubytování či doprava od zpožděného vlaku.
Tato pravidla budou následně platit i pro veškeré meziměstské služby. Členské státy však budou mít možnost vyjmout vnitrostátní služby z pravidel pro odškodnění až na 15 let a služby městské, příměstské a regionální přepravy na dobu neurčitou. Zpravodaj Dirk Sterckx (ALDE, Belgie) uvítal, že „se činí rozdíl tam, kde je to podstatné, ne mezi mezinárodní a vnitrostátní přepravou, ale mezi přepravou místní a dálkovou.“
Snadnější přístup pro invalidní občany a cyklisty
Společnosti musí usnadnit přístup na nádraží a nástupiště občanům postiženým či se sníženou pohyblivostí, musí také odstranit veškeré překážky bránící nastupování, vystupování či samotnému pobytu v soupravě. Na zastávkách bez stálého personálu musí společnosti přijmout veškerá přiměřená opatření, aby jim byl přístup k železniční přepravě zajištěn.
Cestujícím musí být umožněno vzít si do vlaku kolo, pokud je k tomu vlaková souprava uzpůsobena.
Evropská licence pro strojvůdce
Všichni strojvůdci budou muset vlastnit osvědčení, že splňují základní požadavky na vzdělání, tělesnou způsobilost a profesní dovednosti. To má zvýšit bezpečnost na železnicích EU a zároveň usnadnit strojvůdcům možnost pracovat v dalších státech EU. Tyto požadavky se ze začátku nebudou vztahovat na ostatní posádku vlaku, poslanci však dosáhli toho, že se Komise zavázala k následnému přezkoumání tohoto stavu během jednoho roku po vstupu směrnice v platnost a v případě potřeby předloží nový návrh, který by zahrnoval i členy posádky, kteří provádějí úkony nutné pro zajišťování bezpečnosti.
Bezpečnost a vzájemná provázanost
Aby vlaky mohly jezdit přes hranice, musí splňovat bezpečnostní předpisy v obou sousedících zemích. Tyto předpisy si však někdy protiřečí – například v Itálii musí hasicí přístroje obsahovat prášek CO 2 a ne pěnu, zatímco Rakousko to vyžaduje naopak. Železniční společnosti, které usilují o poskytování mezinárodních služeb, tak musí se svými soupravami tradičně podstupovat schvalovací řízení ve všech členských státech, což může trvat několik let.
V červenci 2008 uzavřel Parlament dohodu s Radou ministrů o schvalování různých typů kolejových vozidel v rámci EU, jež změní směrnici 2004/49/ES o bezpečnosti železnic, která zaručí, že jakékoli kolejové vozidlo, jehož užívání již bylo schváleno jedním z členským států, musí být přijato i v ostatních státech. Tím by se zamezilo přílišné administrativě a mělo by dojít ke zrychlení nárůstu železniční přepravy v Evropě. Stále bude možné uplatňovat některé dodatečné bezpečnostní předpisy na vnitrostátní úrovni, ovšem za přesně stanovených podmínek.
Na základě požadavku poslanců Evropského parlamentu budou ze směrnice vyňaty historické, muzejní a turistické železnice.
Stanoviska poslanců
Zpravodaj Georg Jarzembowski (PPE‑DE, Německo) byl potěšen, že tento balíček „díky větší rozmanitosti podnikání v oblasti železniční přepravy rozšíří nabídku, z čehož budou mít zákazníci prospěch. Pokud bude tento postup úspěšný, získáme šanci na oživení přeshraniční železniční přepravy. A (...) budeme tak také moci snížit znečišťování životního prostředí v Evropské unii.“
Francouzský sociálně demokratický poslanec Gilles Savary, který byl zpravodajem o evropské licenci pro strojvůdce, vysvětlil, že „by rád řekl liberalizaci ano za předpokladu, že bude regulovaná a veřejné služby zůstanou zachovány.“ Jeho stranický kolega ze skupiny PSE Boguslaw Liberadzki z Polska zdůraznil, že „liberalizace představuje správný přístup, i když se vyskytují některé rozdíly mezi názory mé skupiny a například liberální skupiny ALDE. Rád bych vysvětlil, že tento balíček představuje celek.“
Anne Jensen (ALDE, DK) zmínila, že její skupina vždy podporovala liberalizaci železniční přepravy, neboť se tím „podporuje osobní i nákladní železniční přeprava. Liberalizace a volná soutěž jsou nejlepším nástrojem, protože nutí společnosti více se zajímat o přání zákazníků.“
Robert Zile (UEN) z Lotyšska vyjádřil lítost, že některé státy EU, včetně Lotyšska, „nemají žádné mezinárodní spojení pro přepravu osob se státy EU, a proto se tento balíček nevztahuje na celou rozšířenou Evropskou unii.“ Skupina Verts/ALE uvítala výsledek dlouhých jednání. Italský poslanec Sepp Kusstatscher řekl, že „cestující na evropských železnicích nyní získají větší práva na vnitrostátní i mezinárodní úrovni.“
Skupina GUE/NGL nebyla otevřením železničních sítí nadšena. Nizozemský poslanec Erik Meijer řekl: „Začíná to mezinárodní nákladní dopravou a nakonec se to bude týkat veškeré železniční přepravy včetně vnitrostátní přepravy osob. Znamená to, že špatné pracovní podmínky v nákladní přepravě silniční a letecké se stanou normou i v přepravě železniční. Nesouhlasíme s názorem, že v oblasti mezinárodní nákladní či dokonce osobní přepravy je konkurence lepší způsob řešení problémů než spolupráce. Pro tyto návrhy nebudeme ve třetím čtení hlasovat.“
Rovněž nespokojen byl Michael Natrass (IND/DEM, Velká Británie), ale z jiného důvodu: „Sjednocování železnic napříč 27 státy není pro Spojené království příliš lákavé. Konkurence může mít pozitivní dopad na obchod, ale můžete nás vynechat, protože naše ekonomika je zaměřena na poskytování našich vlastních služeb.“ Nizozemský poslanec ze stejné skupiny Hans Blokland však byl přesvědčen, že železniční balíček představuje krok správným směrem při tvorbě evropského trhu železniční přepravy. Dohoda o třetím železničním balíčku Plenary vote on the future of the Community's railways
Když Parlament zamítne...
Evropský parlament může jít dále, než pouze pozměnit navrhované právní předpisy, které shledá vadnými. Je-li návrh naprosto nepřijatelný a není-li naděje, že ho bude možné uspokojivě upravit, může ho zcela zamítnout. Například v období 2004–2009 Parlament jednoznačně zamítl dva významné návrhy zákonů: tak zvanou „směrnici o softwarových patentech“ a plány na liberalizaci přístavních služeb.
Žádná směrnice o softwarových patentech
V červenci 2005 Evropský parlament téměř jednomyslně zamítl návrh známý jako „směrnice o softwarových patentech“ a ukončil tak tři roky trvající vášnivou diskusi.
Pokud by byla směrnice přijata, umožnila by patentování vynálezů realizovaných počítačem, tj. těch, které používají počítač, počítačovou síť nebo obdobné zařízení.
Podle Úmluvy o udělování evropských patentů (která není součástí právních předpisů EU – zahrnuje širší oblast), může být patent udělen pouze v případě, že vynález je nový, obsahuje inovační prvek a je průmyslově využitelný. Udělování patentů na počítačové programy (např. software) je výslovně vyloučeno – ty jsou místo toho chráněny autorským právem. Evropský patentový úřad (EPÚ – nejedná se o subjekt EU; vznikl podle Úmluvy o udělování evropských patentů) a národní úřady však udělily tisíce patentů na vynálezy, které používají software.
Příkladem může být patent udělený metodě pro zjištění, zda protiblokovací brzdový systém správně funguje. V tomto případě se software považuje za „technický přínos“, a je proto dle praxe EPÚ patentovatelný. Zde patent chrání jak vynález (systém kontroly brzd), tak použitý software.
V praxi existuje široká škála způsobů, jak si národní patentové úřady vykládají tato pravidla a jak si vnitrostátní orgány vykládají patenty EPÚ v této oblasti. Evropská komise navrhla směrnici EU, aby blíže vymezila, co je a co není patentovatelné.
Velké softwarové společnosti vs. otevřené zdroje?
Tato otázka byla v Parlamentu předmětem velkého lobbování. Jedna strana, která představovala převážně velké softwarové společnosti, argumentovala, že pokud by byly v Evropě vynálezy realizované počítačem patentovatelné, podnítilo by to výdaje na výzkum a chránilo evropské vynálezy před nekalou soutěží, zejména z USA, kde je často získání patentu na obdobné vynálezy snadnější. Avšak některé menší společnosti a aktivisté podporující používání softwaru z otevřených zdrojů naopak argumentovali tím, že softwarové vynálezy jsou již chráněny autorským právem a patentování vynálezů realizovaných počítačem by mohl zvýšit náklady a vytlačit je z trhu.
Evropští poslanci vyslechli obě strany. Většina poslanců ze skupiny sociálních demokratů, Zelených a krajní levice GUE/NGL se chtěla podrobněji zaměřit na patenty, aby se podpořil prostor pro inovace z otevřených zdrojů, zatímco pravicoví poslanci z EPP-ED, liberálové ALDE a krajní pravice UEN a IND/DEM měli za to, že směrnice by pomohla společnostem, včetně těch menších, využívat výhody svých vynálezů, přičemž směrnice by měla být doplněna o některá upřesnění a záruky.
Hlasování v prvním čtení a vývoj v Komisi a Radě
V prvním čtení v Parlamentu (které se konalo před volbami v roce 2004) rozhodla většina poslanců, že návrh směrnice vypracovaný Komisí není dostatečně jasný v otázce, co představuje „technický přínos“. Parlament přijal pozměňovací návrhy, aby zajistil, že počítačové programy jako takové nemohou být patentovány. Další pozměňovací návrhy usilovaly o ochranu malých podniků, včetně výzvy Evropské Komisi, aby sledovala, jaký na ně bude mít směrnice dopad.
Po volbách v roce 2004 požádal Parlament Komisi, aby vzala svůj návrh zpět a začala na něm pracovat od začátku, ale Komise tak neučinila s tím, že Rada se chystala přijmout svůj postoj, což v každém případě vrátí míč na stranu Parlamentu.
Rada skutečně společný postoj přijala, a pokud jde o zásadní technickou definici, co je a co není patentovatelné, nebyla přijatelná ani pro jednu stranu sporu v Parlamentu. Někteří argumentovali tím, že návrh zašel, pokud jde o omezení, co by mohlo být patentované ve srovnání se současnou praxí v patentových úřadech, příliš daleko, zatímco jiní se naopak domnívali, že definice umožňuje softwarové patenty pod jiným názvem.
Hlasování v druhém čtení
V rozpravě před hlasováním bylo jasné, že panují různé názory. Noora Kauppi (Finsko) jménem EPP-ED řekla, že „patenty udělené na technologické výrobky by neměly být zamítnuty pouze z toho důvodu, že jejich součástí je software. Je však také důležité zajistit, aby patenty nemohly být použity k tomu, aby bránily tvorbě slučitelného softwaru“. Zpravodaj Michel Rocard (PSE, Francie) naopak uvedl, že „z dlouhodobého hlediska lze evropský průmysl chránit spíše svobodou a volným přístupem než patenty.“
Za liberály řekl Toine Manders (Nizozemsko), že „pro vynálezce je třeba zavést systém spravedlivé odměny a vynálezci by měli být schopni chránit své myšlenky, své duševní vlastnictví.“ Bál se, že jinak „velké množství firemního výzkumu a vývoje“ odejde z Evropy. Ale německá poslankyně Eva Lichtenberger ze skupiny Zelených zastávala zcela jiné stanovisko: „Nedělejme si iluze, že průmysl chce plnou patentovatelnost softwaru jako dobrého zdroje dalších příjmů, které naplní pokladnu, a samozřejmě jako způsob, jak vytlačit malé a střední podniky a inovace z trhu “. Její názor sdílela portugalská kolegyně Ilda Figueiredo (GUE/NGL): „Soustředit právo vytvářet software do rukou malé skupinky by vedlo k nebezpečným omezením. (...) Software přispěl k rozvoji hospodářství a umožnil automatizaci mnoha úkolů, které s relativně nízkými náklady zjednodušil. Podle právního rámce, kde by byl software chráněn patenty, by to nebylo možné.“
Nizozemský poslanec Hans Blokland (IND/DEM) uvedl: „Je politováníhodné, že ani odborníci se nebyli schopni shodnout na tom, zda směrnice inovace v malých a středních podnicích podpoří nebo zda jim ve skutečnosti bude klást překážky a bude jim bránit. Ukázalo se, že je nemožné zbavit se strachu z nechtěných důsledků u malých podniků.“ A Brian Crowley (Irsko) jménem UEN řekl, že bez ochrany budou „americké společnosti, japonské společnosti či další společnosti patentovat tytéž myšlenky, se kterými přišli evropští softwaroví vývojáři, evropští inovátoři, a budou tak nutit tyto evropské inovátory, aby je odkoupili zpátky."
Těsně před hlasováním uvedl zpravodaj Michel Rocard (PSE, Francie), že Parlament je rozdělen na polovinu, a komisař Joaquín Almunia poslancům Evropského parlamentu řekl, že pokud se rozhodnou zamítnout společný postoj, Komise nový návrh nepředloží – tj. právní předpisy EU o softwarových patentech nebudou existovat.
Vzhledem k tomu, že se nerýsoval uspokojivý kompromis, politické skupiny se shodly na tom, že žádné předpisy jsou lepší než špatné předpisy, a hlasovaly pro zamítnutí textu.
Žádná směrnice o přístavních službách
V lednu 2006 zamítl Parlament – s výsledky: pro: 532 hlasů, proti: 120 hlasů a 25 se zdrželo hlasování – navrhovanou směrnici o přístavních službách, kterou se Komise snažila „modernizovat přístavy a zvýšit jejich objem práce“, otevřít přístavní služby (například nakládání a vykládání lodí) konkurenci v souladu se Smlouvou o EU a snížit přetížení dopravy při zachování bezpečnosti, zaměstnanosti a sociálních jistot.
Manipulace s nákladem zaměstnává v EU tisíce lidí, zejména v Nizozemsku, Belgii, Francii a Spojeném království.
Toto odmítnutí ukončilo dlouhou rozpravu, která začala diskusním dokumentem Komise v roce 1997, mezi těmi, kteří argumentovali, že k podpoře růstu a zaměstnanosti je třeba větší konkurence mezi přístavy, a těmi, kteří věřili, že liberalizace by vedla k velké ztrátě pracovních míst (mezi přístavními dělníky) a ke zhoršení pracovních podmínek a bezpečnosti práce (např. pro námořníky, kteří by museli nakládat a vykládat lodě místo přístavních dělníků, tzv. „odbavování vlastními silami“).
Demonstrace přístavních dělníků před prostorami Parlamentu ve Štrasburku vedla k násilnostem ze strany malé skupiny.
Tváří v tvář tomuto odmítnutí vzala Komise svůj návrh zpět.
Názory poslanců Evropského parlamentu
Před hlasováním se projevily různé názory na podstatu návrhu.
Zpravodaj Georg Jarzembowski (EPP-ED, Německo) před závěrečným hlasováním uvedl: „názory“ na přístup k trhu „se lišily“: „Stávající poskytovatelé služeb je možná nechtějí, ale rejdaři a dopravci věří, že takové předpisy jsou potřebné: umožní jim vybrat si nejlepší poskytovatele podle ceny a prolomit monopoly“. Stephen Hughes (PSE, Velká Británie) uvedl, že je důležité přijmout rozhodnutí v klidu a vzít v úvahu frustrace přístavních dělníků. „Komise by si měla dvakrát rozmyslet, než předloží na stůl směrnici, která byla Parlamentem odmítnuta. Odbavování vlastními silami nebylo životaschopné, řekl pan Hughes, neboť průmysl potřebuje zkušené a kvalifikované pracovníky.
Anne Elisabet Jensen (ALDE, Německo) řekla, že liberálové jsou „pro směrnici o přístavech, ale ne ve formě, kterou představila Komise ve svém návrhu. (...) Potřebujeme směrnici o přístavech, která zajistí volnou soutěž poskytovatelů služeb v přístavech a volnější soutěž mezi přístavy tak, aby poskytla záruky proti státním podporám a narušování soutěže. Robert Zile (UEN, Lotyšsko) se obával, že „podle této směrnice by Pobaltské státy byly nuceny konkurovat ruským přístavům v nekalé hospodářské soutěži“. Joost Lagendijk (Zelení, Nizozemsko) hovořil o „značném riziku, že kvalifikovaní a zkušení lidé budou nahrazeni levnými, málo kvalifikovanými lodními posádkami“.
Jménem skupiny GUE/NGL předpověděl Erik Meijer (Nizozemsko) obrovské problémy s liberalizací přístavních služeb: „V důsledku povinných výběrových řízení na provozovatele budou moci lidé, kteří zde pracují, přijít o práci, pokud smlouva vyprší. Kontinuita pak bude možná jen v soukromých přístavech, pokud na ně nebude uvalena nucená správa či nebudou koupeny konkurencí“. Patrick Louis (IND/DEM, Francie) se přiklonil k názoru, že „námořní doprava potřebuje svrchované státy, které jasně ukážou, kde stojí“.
Podruhé
Během předchozího parlamentního období již poslanci zamítli dřívější návrh z podobných důvodů v listopadu 2003, kdy nejkontroverznější otázkou téměř dosažené dohody po jednáních s Radou ministrů dopravy byl kompromis o „odbavováním vlastními silami“.
Po prvním zamítnutí se Komise tímto tématem nepřestala zabývat, jak by bylo možné očekávat. Místo toho předložila nový návrh směrnice o přístupu k trhu s přístavními službami, aniž by nejprve konzultovala zúčastněné subjekty. To, že nevzala v úvahu původní hlasování Parlamentu a nevedla dialog s těmi, kteří v tomto odvětví pracují, poslance Evropského parlamentu zklamalo. Tím lze vysvětlit, proč velká většina hlasovala pro zamítnutí návrhu podruhé. Europoslanci odmítli softwarové patenty Parlament odmítl liberalizaci přístavních služeb Poznámka o souvislostech přístavních služeb
Roaming: Parlament snižuje náklady na používání mobilních telefonů v zahraničí
Přijetím nařízení EU o roamingu v mobilních sítích v květnu 2007 Evropský parlament snížil cenu zahraničních hovorů na území EU uskutečňovaných a přijímaných mobilními telefony, což se týká minimálně 140 milionů uživatelů. Nový zákon vstoupil v platnost dne 30. června 2007. V dubnu 2009 přijal Parlament nvoé nařízení, které dále snižuje ceny za hovory v roamingových sítích a stanoví cenové stropy pro textové zprávy a další roamingové datové služby, jako jsou multimediální zprávy nebo mobilní internet.
V květnu 2007 naprostá většina poslanců EP v prvním čtení podpořila kompromisní pozměňovací návrh, který Parlament obdržel po intenzivních jednáních s Radou a který stanovil cenové stropy u poplatků za užívání mobilních telefonů v zahraničí (obvykle označováno jako roamingové služby v mobilních sítích). Nový zákon vstoupil v platnost 30. června 2007.
Uživatelé mobilních telefonů „roamingují“, když telefonují do zahraničí nebo přijímají zahraniční hovory a jsou přesměrováni do zahraniční „hostitelské“ sítě některého operátora. Hostitelský operátor neposílá účet zákazníkovi, ale poplatek účtuje jeho domácímu operátorovi podle „velkoobchodní“ ceny sjednané mezi těmito dvěmi společnostmi. Domácí operátor následně tyto náklady pokryje buď z poplatku, který je uveden na dalším účtu zaslaném uživateli, nebo tuto částku strhne z kreditu zákazníka.
Před vstupem nařízení o roamingu v platnost zaplatil uživatel za roamingový hovor v průměru 1,15 eur za minutu, tj. pětkrát více než byla skutečná cena za poskytování „velkoobchodních “ služeb.
Cílem nebylo určit pevné ceny roamingu podle sazeb stanovených Evropskou unií, ale stanovit strop, v jehož rámci by si mobilní operátoři mohli navzájem konkurovat nabízením nižších cen a stále dosahovat přijatelných zisků.
Cenové stropy Eurotarifu 0,46 € za minutu – a nižší počínaje létem 2009
Nařízení o roamingu spotřebitelům umožňuje využívat cenové stropy tzv. Eurotarifu. Domácí operátoři nyní smějí svým zákazníkům účtovat maximálně 0,46 € za minutu (bez DPH) za odchozí roamingový hovor a nejvýše 0,22 € za minutu (bez DPH) za příchozí hovory. Od 1. črevence 2009 se tyto maloobchodní cenové stropy dále sníží na 0,43 € za odchozí a 0,19 € za příchozí hovory.
Automatické nastavení Eurotarifu a poskytování informací o tarifech při překračování hranice
Poslanci EP se přiklonili k modelu „opt-out“ (odmítnutí tarifu), který zajistí automatické nastavení Eurotarifu, pokud se zákazník nerozhodne jinak. Nařízení rovněž domácím operátorům ukládá, aby svým zákazníkům poskytovali „základní personalizované informace o cenách za roaming (včetně DPH)“ za odchozí a příchozí roamingové hovory, jakmile tito zákazníci překročí hranice. Panoval názor, že pokud
by uživatelé museli Eurotarif sami zvolit (model „opt-in“), mnoho zákazníků by ho nevyužilo, protože operátoři nejsou příliš motivováni tomu, aby na takovou možnost upozornili.
Nový Eurotarif pro období po roce 2010
Komise při revizi stávajícího nařízení o roamingu, jehož platnost měla vypršet v roce 2010, dospěla k závěru, že hospodářská soutěž mezi operátory ještě není dostatečně rozvinutá, protože ceny za roamingové hovory se zatím v rámci maximálních tarifů dostatečně neliší. V dubnu 2009 se proto Parlament a Rada dohodly na cenových limitech za roamingové hovory pro období 2010–2012.
Podle textu nařízení budou moci operátoři nabízet svým zákazníkům následující maximální tarify:
od 1. července 2010: nejvýše 0,39 EUR za minutu (bez DPH) za odchozí a nejvýše 0,15 EUR (bez DPH) za příchozí hovory;
od 1. července 2011: nejvýše 0,35 EUR za minutu (bez DPH) za odchozí a nejvýše 0,11 EUR (bez DPH) za příchozí hovory.
Sazby na minutu vytváří skryté náklady
Při práci na novém nařízení o roamingu se poslanci EP zabývali také tím, jak jednotliví operátoři postupují při účtování, neboť někdy účtovali cenu hovoru za minutu a nikoli za sekundu. Tímto způsobem vznikají při roamingových hovorech skryté náklady. Od 1. července 2009 budou operátoři povinni účovat cenu hovoru za sekundu, mohou však stanovit minimální dobu hovoru 30 sekund.
Snižování cen textových zpráv a surfování z mobilního telefonu
Poslanci a české předsednictví Rady se dohodli s Komisí na tom, že SMS zprávy v roamingových sítích budou od 1. července 2009 stát nejvýše 0,11 EUR (bez DPH). Nyní mohou být poplatky za roamingové textové zprávy až desetkrát vyšší než za domácí zprávy. Například Belgičané na zahraničních cestách platí za SMS zprávy až 0,75 €.
Další datové roamingové služby (zasílání e-mailů či fotografií nebo internetové mobilní služby) budou regulovány na velkoobchodní úrovni, tj. budou zavedeny cenové limity, které budou moci hostitelští operátoři účtovat domovským operátorům zákazníků roamingových služeb. Tyto cenové limity budou vypočítávány podle kilobytů:
od 1. července 2009: nejvýše 1 EUR za megabyte (bez DPH);
od 1. července 2010: nejvýše 0,80 EUR za megabyte (bez DPH);od 1. července 2011: nejvýše 0,50 EUR za megabyte (bez DPH).
Zabránit neočekávaně vysokým účtům
Aby bylo možné zabránit neočekávaně vysokým účtům, budou moci zákazníci od 1. března 2010 bezplatně požádat, aby jim byly služby poskytovány do určité maximální výše. Zákazníci budou moci například požádat, aby jim byly služby poskytovány do výše 50 EUR (bez DPH) nebo do výše určitého objemu dat. Podle kompromisního textu bude tento limit od 1. července 2010 uplatněn automaticky na všechny zákazníky, kteří si nezvolili jiný režim.
Podle dojednaného textu budou operátoři také povinni sdělit zákazníkovi, že vyčerpal 80 % svého limitu. V takovém případě budou muset operátoři informovat zákazníka o tom, jak má postupovat, bude-li si přát čerpat služby i nad stanovený limit. Pokud se zákazník nevyjádří, přestane operátor poskytovat veškeré roamingové služby.
Revize v roce 2011
Na žádost poslanců bylo do kompromisního textu začleněno ustanovení, které ukládá Komisi povinnost provést nejpozději do poloviny roku 2011 studii, ve které zhodnotí, do jaké míry se snížily skutečné náklady spotřebitelů a jaká je situace menších, nezávislých nebo nových operátorů, pokud jde o konkurenceschopnost. Komise budou kromě toho povinna provést hodnocení toho, jakým způsobem – jinak než cenovou regulací – lze vytvořit konkurenceschopný vnitřní trh s roamingovými službami.
Platnost nového nařízení skončí 30. června 2012. Tisková zpráva EP o nařízení o roamingu z roku 2007: poslanci EP rozhodli o levnějším roamingu – snížení sazeb za hovory do letních prázdnin (23. května 2007): Rozprava na plenárním zasedání dne 23. května 2007 o roamingu v plném znění: Informační sdělení EP „Roaming made easy" / Snazší používání roamingu (26. června 2007): Informační sdělení EP "A brief history of Parliament's work on the mobile roaming proposal"/ Stručné shrnutí práce Parlamentu na návrhu nařízení o roamingu v mobilních sítích (26. června 2007): Přehled tarifů pro SMS zprávy – studie Komise:
Úplné letecké tarify
Počínaje 1. listopadem 2008 si cestující v letecké dopravě mohou být jisti tím, že cena nabízené letenky bude odpovídat ceně, kterou za ni skutečně zaplatí. Díky nařízení EU, jež bylo v červenci 2008 upraveno a schváleno Parlamentem, musí letecké tarify uvedené na internetových stránkách či jinde zahrnovat všechny daně, poplatky a náklady, které jsou připočítány k základní ceně letenky a známy v době zveřejnění.
„Toto nařízení podporuje cenovou transparentnost vůči cestujícím a spravedlivé tarify. Cestující mají právo znát skutečnou cenu letenky včetně daní a dalších poplatků“, prohlásil zpravodaj Arūnas Degutis (ALDE, LT) během hlasování.
Cena, kterou platíte
Uvádění úplných tarifů bylo zavedeno pozměňovacími návrhy Parlamentu. Díky tomuto nařízení by se již neměly objevovat zavádějící nabídky, jako je reklama na lety, jejichž údajná cena činí jedno či dvě eura, avšak na konci rezervace se ukáže, že tento let je mnohem dražší. Hlavní pozornost je věnována rezervacím po internetu, které v případě nízkorozpočtových leteckých přepravců často představují jedinou možnost nákupu. Podle nového nařízení EU nyní všichni přepravci musí široké veřejnosti poskytovat úplné informace o leteckých tarifech, a to „i na internetu“.
Letecké tarify, které jsou „určeny přímo cestující veřejnosti“ budou muset zahrnovat všechny příslušné daně, nezbytné poplatky a příplatky známé v době zveřejnění.
Povinné informace
Je nutné uvádět alespoň následující informace: letecký tarif nebo leteckou sazbu, letištní poplatky a další příplatky nebo poplatky, jako jsou např. náklady na bezpečnost nebo palivové příplatky. Možné doplatky – např. za další zavazadlo – musí být uváděny jasným, transparentním a jednoznačným způsobem na začátku každé rezervace a spotřebitelé se pro ně musí sami rozhodnout – tj. dát k nim svůj výslovný souhlas.
Parlament také rozšířil oblast působnosti cenové transparentnosti tak, aby zahrnovala všechny lety odlétající z letišť Společenství (bez ohledu na destinaci).
Bezpečnostní taxy a poplatky
Vzhledem k rostoucím nákladům na bezpečnost poslanci EP upravili návrhy tak, aby bylo zajištěno právo spotřebitele znát výši a účel těchto poplatků. V případech, kdy jsou v ceně letenky zahrnuty poplatky za bezpečnostní opatření na letišti či na palubě, budou tyto náklady uvedeny na letence odděleně nebo oznámeny cestujícímu jiným způsobem. Bezpečnostní taxy a poplatky, ať jsou vybírány členskými státy, leteckými dopravci nebo jinými subjekty, musí být nadto transparentní a použijí se výhradně k úhradě nákladů na bezpečnost na letištích nebo na palubě letadel.
Názory poslanců EP
Německá poslankyně EP Elisabeth Jeggleová (PPE-DE) zdůraznila, že poslanci EP „od prvopočátku naléhali na to, aby byly konečně zakázány zavádějící reklamy na nesmyslně levné letenky. (...)Toto nařízení EU učiní přítrž reklamním trikům a lákavým nabídkám, jež často matou zákazníka. Letecké společnosti již nesmí klamat spotřebitele reklamami na lety – zejména na internetu – za směšné ceny, např. 9,99 eur, a následně od nich vyžadovat vysoké doplatky v podobě daní a příplatků.“ Rovněž Ulrich Stockmann (PSE, DE) s uspokojením konstatoval, že „již nebude možné (ze strany leteckých společností) klamat evropské občany prostřednictvím lákavých nabídek. (...) Jedná se o zásadní zlepšení ochrany spotřebitele.“ Současně uvítal, že nyní je zřejmé, že „evropské a vnitrostátní právní předpisy v sociální oblasti musí být náležitě uplatňovány“ bez ohledu na to, v kterém státě EU má daná letecká společnost své sídlo.
Seán Ó Neachtain (UEN, IRL) zdůraznil, že „letecké společnosti by neměly profitovat na úkor bezpečnosti cestujících a personálu nebo jiných sociálních hledisek“. Český poslanec EP Jaromír Kohlíček (GUE/NGL) uvítal tlak vyvíjený na „zajištění transparentnějšího poskytování služeb dopravci“ a podobně jako pan Stockmann vyjádřil uspokojení nad tím, že nařízení rovněž „sníží možnost sociálního dumpingu“.
S celou rozpravou na plenárním zasedání se můžete obeznámit kliknutím na níže uvedený odkaz.
Součást balíčku
Pravidla pro úplné letecké tarify byly součástí obsáhlejšího „třetího liberalizačního balíčku“, jehož cílem je zvýšit efektivitu trhu, posílit bezpečnost leteckých služeb a zlepšit ochranu cestujících. Toto nařízení mimo jiné stanoví pravidla pro vydávání provozních licencí, pronájmy letadel, závazky veřejné služby, rozložení dopravy a cenovou transparentnost. Tisková zpráva o závěrečném hlasování Konečná rozprava v plénu
Nedovolené přistěhovalectví: Evropský parlament stanoví společné normy týkající se vyhoštění
Přijetím směrnice o navracení nelegálních přistěhovalců v červnu 2008 učinil Evropský parlament významný krok ke společné přistěhovalecké politice na evropské úrovni. Tento dokument, který vstoupí v platnost v roce 2011, podporuje dobrovolný návrat nelegálních přistěhovalců a stanoví minimální standardy, pokud jde o dobu zadržení a zákaz návratu. Stanoví rovněž některé právní záruky a ponechává plně na uvážení členských států, zda uplatní příznivější normy.
Hlasování Parlamentu otevřelo cestu k dosažení dohody již v prvním čtení. Přijetím balíčku pozměňovacích návrhů projednaných s Radou ministrů poslanci usilovali o to, aby byl pro členské státy stanoven zákaz uplatňování norem na nelegální přistěhovalce, které jsou méně příznivé než normy EU, zároveň se však jednotlivé členské státy mohou rozhodnout, zda budou nadále uplatňovat normy EU, či zda přijmou příznivější normy. Směrnice se uplatní pouze v případě, že bylo přijato rozhodnutí o navrácení, a na každém členském státu ponechává rozhodnutí o tom, zda postavení přistěhovalců bez dokladů legalizuje či nikoli. V rámci hlasování, jemuž předcházela živá diskuse, poslanci PPE a UEN dokument jednotně podpořili, zatímco skupina Zelených a Evropská sjednocená levice hlasovaly proti tomuto návrhu. Hlasování skupin PSE, ALDE a IND/DEM se lišilo podle národnosti.
Podpora „dobrovolného návratu“
Na základě politického kompromisu, jehož bylo dosaženo pod vedením zpravodaje Manfreda Webera (PPE-DE, DE), bylo rozhodnuto o zavedení přístupu, jenž sestává ze dvou etap: dnem, ke kterému je přijato rozhodnutí o navrácení, začíná období „dobrovolného návratu“ (trvající sedm až třicet dní), po němž může následovat „rozhodnutí o vypovězení“, tedy vyhoštění. Pokud je toto rozhodnutí přijato soudním orgánem a má-li se za to, že se dotčená osoba tomuto rozhodnutí nepodřídí, může být na základě soudního či správního rozhodnutí umístěna do záchytného centra. Směrnice stanoví maximální dobu zadržení – která je v současné době v některých členských státech neomezená – a vymezuje normy týkající se životních podmínek, které je třeba zaručit, např. právo na lékařskou péči a vzdělání pro děti.
Jestliže je někdo vyhoštěn po uplynutí lhůty stanovené pro „dobrovolný návrat“, může mu být „zakázán opětovný vstup“, takže v době platnosti tohoto zákazu nebude moci znovu vstoupit na území Unie.
Šestiměsíční lhůta zadržení, kterou lze prodloužit na dvanáct měsíců
Maximální doba zadržení činí šest měsíců, nicméně v určitých případech může být prodloužena na dvanáct měsíců. Délka zákazu opětovného vstupu pro osobu, která je vyhoštěna po uplynutí lhůty pro „dobrovolný návrat“, činí maximálně pět let. Představuje-li dotčená osoba vážné ohrožení veřejné bezpečnosti, může být tato doba případně i delší. Členské státy mají nicméně možnost tento zákaz zrušit či pozastavit.
Pokud je někdo zajištěn na základě správního rozhodnutí, toto rozhodnutí musí být potvrzeno soudem „v co nejkratší lhůtě“ – původní návrh stanovil pro soudní přezkum lhůtu 72 hodin, zatímco Výbor pro občanské svobody Evropského parlamentu navrhoval 48 hodin. Návrh PSE na opětovné zavedení lhůty 72 hodin byl zamítnut.
Děti a rodiny, které byly zadrženy v rámci „krajního řešení“
Dokument se v neposlední řadě zabývá také situací dětí a rodin: vůči těmto skupinám obyvatel nesmějí být uplatňována žádná donucovací opatření a jejich zadržení musí vždy představovat krajní řešení. Nezletilé osoby smějí být vyhoštěny pouze za předpokladu, že se jich po návratu ujme jejich rodina či zařízení péče o děti.
Mimořádné situace
Článek vložený Radou kromě toho stanoví větší flexibilitu správních orgánů za „mimořádné situace“: vznikne-li důsledkem „výjimečně rozsáhlého“ množství státních příslušníků třetích zemí, kteří mají být vyhoštěni, „nepředvídatelně velká zátěž“ pro kapacitu správních nebo soudních orgánů členského státu, je možné prodloužit lhůtu na soudní přezkum a uplatnit méně příznivé podmínky zajištění.
Členské státy kromě toho musí vzít v úvahu situaci v zemi původu v souladu se zásadou nenavracení (která stanoví, že žádný stát žádným způsobem nenavrátí uprchlíka do země, v níž může být ohrožen jeho život či svoboda). V souladu s nedávným rozsudkem Soudního dvora bude nyní Evropský parlament společně s Radou rozhodovat, které země mohou být považovány za „bezpečné“.
Právní pomoc, na kterou se vztahují podmínky stanovené ve směrnici o soudním řízení
Směrnice umožňuje poskytnutí bezplatné právní pomoci nelegálním přistěhovalcům bez prostředků v souladu s vnitrostátními právními předpisy a směrnicí o soudním řízení z roku 2005, která je rámcem pro pomoc poskytovanou žadatelům o azyl.
K financování právní pomoci lze rovněž využívat fond pro navracení nelegálních přistěhovalců Společenství vyhrazený pro období 2008–2013.
Právní pomoc poskytovanou nelegálním přistěhovalcům bude dále možné financovat z evropského fondu pro navracení nelegálních přistěhovalců pro období 2008–2013, na nějž byla vyčleněna částka ve výši 676 milionů eur. Využívání fondů bylo po přijetí směrnice o navracení nelegálních přistěhovalců pozastaveno. Sdělení o konečném hlasování na plenárním zasedání: Vysvětlující poznámka:
Reformovaný Parlament od roku 2009
Před volbami v červnu roku 2009 se provádějí reformy, aby občané snáze porozuměli volbám do Evropského parlamentu, jeho pracovním metodám a platům. Financování kampaní evropských politických stran do evropských voleb bude nové, společná pravidla zamezí velkým rozdílům v platech poslanců EP jednotlivých států a přístup lobbistů k poslancům Evropského parlamentu bude podléhat novým podmínkám, jako je předložení finančních informací a evidence v povinném veřejném registru.
Za evropštější evropské volby
V listopadu 2007 podpořil Parlament návrh Komise, který umožňuje evropským politickým stranám financovat kampaň do evropských voleb v červnu 2009 tak, aby volby do Evropského parlamentu dostaly evropštější charakter.
Nová legislativa vylepšuje finanční stabilitu evropských stran tím, že jim umožňuje uspořit část finančních prostředků z jednoho roku a použít je v dalším roce, čímž usnadňuje jejich dlouhodobé plánování. Umožňuje rovněž vytvoření evropských politických nadací, které doplňují cíle politických stran na evropské úrovni, například přispíváním do veřejných politických diskusí, podporou seminářů, školení a konferencí a zajišťováním fór pro spolupráci vnitrostátních politických nadací a akademických pracovníků.
Před hlasováním uvedl zpravodaj Jo Leinen (PSE, DE): „Návrh na posílení evropských stran a na financování evropských politických nadací zlepšuje demokratickou infrastrukturu v EU,“ a dodal, že „diskuse o Ústavě ukázala, že komunikace o evropských politikách a účast občanů v evropských diskusích jsou velmi chabé. Proto musí být evropské politické strany, které jsou pojítkem mezi obyvateli Unie a institucemi EU, posíleny a měly by být zřízeny evropské politické nadace“.
Evropské politické strany dostávají prostřednictvím Evropského parlamentu celkem přibližně 10 milionů EUR veřejných prostředků ročně. Rozpočet EU pro rok 2008 zahrnuje také celkovou částku ve výši 5 milionů EUR pro nové politické nadace. V současnosti dostává finanční prostředky od Parlamentu deset evropských politických stran:
Evropská lidová strana (PPE)
Evropská socialistická strana (PSE)
Evropská liberální, demokratická a reformní strana (ELDR)
Federace evropských stran Zelených (EFPG)
Strana evropské levice (GE)
Evropská demokratická strana (PDE)
Aliance pro Evropu národů (AEN)
Aliance nezávislých demokratů v Evropě (ADIE)
Evropská svobodná aliance (EFA)
Evropští demokraté (EUD)
Tyto evropské politické strany nejsou totožné se sedmi politickými skupinami v rámci samotného Parlamentu: politické skupiny zahrnují z velké části poslance EP přidružené prostřednictvím členství ve své národní straně k více než jedné evropské straně. Přesto, vzhledem k tomu, že národní strany se přidružují k evropským politickým stranám, s nimiž sdílejí společné vize, a poslanci EP se podobně připojují k politické skupině, není překvapením, že členství ve skupinách a evropských stranách se významně překrývá.
Žádné financování národních stran
V zájmu oživení politické debaty na úrovni EU vzhledem k volbám do Evropského parlamentu v roce 2009 uvítal Parlament návrh Komise povolit evropským politickým stranám, aby své peníze využily k financování kampaní do evropských voleb.
Parlament také podporuje obecnou zásadu, že by tyto prostředky za žádných okolností neměly představovat přímé nebo nepřímé financování jiných stran a zejména národních stran a kandidátů.
Prostředky přidělené deseti stranám EU majícím nárok na financování v roce 2009 jsou stanoveny v oddíle rozpočtu EU na rok 2009 věnovaném Parlamentu (řádka 402, kapitola 40, hlava IV, oddíl I (Parlament)) – viz odkaz níže. Tyto prostředky kontroluje a spravuje Parlament.
Nadace
Nové nařízení o statusu a financování politických stran na evropské úrovni zavedlo nový právní základ pro zakládání evropských politických nadací. Stanoví, že pro přístup k finančním prostředkům musí být nadace formálně spojeny s existující evropskou stranou – nadace může obdržet prostředky jedině na základě žádosti podané prostřednictvím politické strany, s níž je spojena.
Toto financování je určeno pouze evropským politickým stranám, nikoli politickým skupinám v samotném Parlamentu.
Reformované pracovní metody Parlamentu
Účinnost a transparentnost činnosti Parlamentu je již vylepšována změnami v postupech používaných na jeho plenárních zasedáních, schůzích výborů a zahraničních delegacích.
V říjnu roku 2007 Konference předsedů politických skupin v Parlamentu jednomyslně přijala doporučení předložená pracovní skupinou pro reformu Parlamentu, aby se činnost Parlamentu stala účinnější a atraktivnější pro širší veřejnost.
První soubor opatření se týkal pěti oblastí: stanovování pořadu jednání a organizace plenárních zasedání; stanovování priorit a ráz výročních rozprav; organizace rozprav, organizace hlasování a nakládání s pozměňovacími návrhy; souběžně pořádané schůze a zasedací pořádek ve sněmovně.
Pořad jednání plenárních zasedání je nyní jasně rozdělen do sekcí: významné legislativní body jsou soustředěny na úterý, významné rozpravy týdne se konají ve středu ráno a středeční odpoledne je věnováno bodům aktuálního politického zájmu.
Parlamentní zpravodajové dostali více řečnické doby a také poslední slovo v plenárních legislativních rozpravách. Aby se mohli rozpravy zúčastnit i poslanci EP, kteří nejsou na seznamu řečníků, je součástí každé rozpravy pětiminutové sezení, během něhož se uplatňuje postup „zvednuté ruky“, kdy mohou požádat předsedu, aby jim dal slovo.
Tyto změny byly zavedeny na začátku roku 2008.
Jednotný plat pro poslance EP
Jednotný statut člena Evropského parlamentu byl schválen valnou většinou v červnu roku 2005.
Od června 2009 budou všichni poslanci EP vydělávat přibližně 7.665 EUR měsíčně, což zamezí výrazným rozdílům v platech, které plynou ze současného systému, podle něhož jsou poslanci EP odměňováni stejně jako poslanci národních parlamentů jejich domovských zemí. Pravidla stanovují, že platy poslanců EP mají tvořit 38,5 % platu soudce Evropského soudního dvora.
Poslanci EP budou platit daň z příjmu do rozpočtu EU, přestože členským státům zůstává možnost uplatnit další zdanění až do úrovně vnitrostátních sazeb.
Dohoda počítá s přechodným obdobím, během něhož může každý členský stát nadále u poslanců EP zvolených jeho občany uplatňovat pravidla, která se od statutu liší. Současní poslanci EP, kteří budou zvoleni znovu, se mohou také rozhodnout pro zachování stávajících podmínek.
Více transparentnosti v oblasti výdajů a důchodů
Nový statut také změní způsob hrazení cestovních výdajů poslanců EP: místo paušální sazby budou náhrady odrážet pouze skutečné náklady.
Poslanci EP se také zapojí do společného systému důchodového pojištění, přičemž příspěvky bude platit Parlament. Veškeré platby poslancům EP z rozpočtu Parlamentu se provádějí měsíčně v eurech nebo (na žádost poslance) v měně členského státu, v němž má poslanec trvalé bydliště.
Nová pravidla pro platy asistentů
Pro nový Parlament budou také platit nová pravidla ohledně příspěvků pro poslance EP na platy asistentů, což je reakce na slabiny nalezené v systému.
Od června 2009 budou smlouvy asistentů poslanců EP pracujících v členských státech spravovány pověřenými platebními agenty specializujícími se na aspekty daňového a sociálního zabezpečení pracovních smluv, kteří budou odpovědní za soulad s příslušnými vnitrostátními předpisy pro sociální zabezpečení a daně. Poslanci EP budou moci využít až 25 % parlamentní podpory na služby, jako jsou výzkumné studie nebo jiná poradenská činnost.
Asistenty sídlícími v Bruselu se bude zabývat nový dodatek ke služebnímu řádu úředníků Evropských . společenství a pracovnímu řádu ostatních zaměstnanců. Smlouvy a výplaty mezd asistentů budou spravovány službami Parlamentu, ale poslanci EP budou mít naprostou volnost ve výběru asistentů, úkolů, kterými je pověří, a v délce pracovních smluv.
EP také rozhodl, že v budoucnu nebudou poslanci EP moci zaměstnávat jako své asistenty blízké členy rodiny.
Povinný veřejný registr lobbistů
V květnu 2008 navrhl Evropský parlament povinný veřejný registr lobbistů, společný pro Radu, Komisi a Parlament, který by poskytl úplné finanční informace. Lobbisté by se pro získání přístupu do Parlamentu, Komise i do Rady museli zaregistrovat pouze jednou. Tři instituce zřídily společnou pracovní skupinu, která má co nejdříve připravit návrh na společný registr.
Úplné finanční informace a sankce
Na základě usnesení z května 2008 budou muset lobbisté dodržovat kodex chování a poruší-li pravidla, mohli by přijít o svou akreditaci.
Poslanci EP kromě toho navrhli, aby registr zahrnoval úplné finanční informace lobbistů. Zejména odborné poradenské společnosti a právnické kanceláře by musely uvést relativní podíl svých hlavních klientů a náklady související s lobbingem. Od nevládních organizací a skupin expertů by bylo vyžadováno prohlášení o jejich celkových rozpočtech a hlavních zdrojích financování.
V listopadu 2008 zahájila druhá interinstitucionální pracovní skupina zástupců Parlamentu a Komise činnost na konkrétních návrzích ohledně kodexu chování, sankcí a rozsahu vyžadovaných finančních informací. Rozpočtová položka EP na rok 2009 pro evropské politické strany Evropská lidová strana (PPE) Evropská socialistická strana (PSE) Evropská liberální, demokratická a reformní strana (ELDR) Federace evropských stran Zelených (EFPG) Strana evropské levice (GE) Evropská demokratická strana (PDE) Aliance pro Evropu národů (AEN) Aliance nezávislých demokratů v Evropě (ADIE) Evropská svobodná aliance (EFA) Evropští demokraté (EUD)
Pracovní doba: nejvýše 48 hodin týdně
Aby nedošlo k ohrožení zdraví a bezpečnosti pracovníků, musí být podle EP pracovní týden i nadále omezen na 48 hodin. Poslanci oproti návrhu Rady ministrů tak chtějí ukončit výjimky, tzv. „opt-outs“. V souladu s výnosy Evropského soudního dvora se rovněž domnívají, že doba pohotovosti v některých profesích, zejména lékařských, musí být považována za pracovní dobu. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada nedospěly k dohodě, zůstává nadále v platnosti směrnice z roku 1993 ve znění z roku 2003.
Přezkum směrnice z roku 2003 o pracovní době byl zahájen v roce 2004 s cílem revidovat zejména otázku výjimek a zohlednit judikaturu Evropského soudního dvora ohledně pohotovosti, zejména pohotovosti v lékařských profesích. Evropský parlament se vyjádřil v prvním čtení po roce 2005, návrh však byl zablokován v Radě, která zastupuje členské státy.
Po třech letech diskusí dospěla Rada v červnu 2008 ke společnému postoji (proti hlasovalo Španělsko a Řecko, zdržely se Belgie, Kypr, Malta, Portugalsko a Maďarsko). Evropský parlament však v prosinci 2008 potvrdil svůj postoj z prvního čtení a odmítl tento kompromisní návrh, který by byl umožnil členským státům vyhnout se omezení pracovní doby na maximálně 48 hodin týdně.
Ukončení platnosti doložky o neúčasti neboli „opt-out“
Již od prvního čtení této revize se Parlament postavil proti doložce o neúčasti, kterou Velká Británie obdržela v roce 1993 a jež jí umožňovala výjimku z maximální délky pracovního týdne 48 hodin. Tato doložka o neúčasti, tzv. „opt-out“, se v současnosti uplatňuje nejen ve Velké Británii, ale i v jiných členských státech. Kompromis dojednaný s vládami EU nicméně stanovil, že i když pracovní týden v Evropské unii musí zůstat omezen na nejvýše 48 hodin, členský stát může počítat s doložkou o neúčasti a v tomto případě může pracovník využívat této doložky. Pro pracovníky, kteří se rozhodnou pro výjimku, počítal kompromis se zvláštním stropem 60 nebo 65 hodin týdně, počítaným jako průměr za období 3 měsíců.
Výpočet pracovní doby jako průměru za období dvanácti měsíců
Dne 17. prosince 2008 potvrdil Parlament ve druhém čtení svůj postoj ke zrušení „opt-out“ tři roky po vstupu směrnice v platnost 421 hlasy pro a 273 hlasy proti. 11 poslanců se zdrželo hlasování. Většina poslanců se totiž domnívala, že možnost počítat 48-hodinovou týdenní pracovní dobu za referenční období 12 měsíců by měla umožnit dostatečnou pružnost.
Evropský parlament navrhl v prvním čtení rozšířit referenční období pro výpočet týdenní pracovní doby ze čtyř měsíců (podle platného znění) na dvanáct měsíců. Cílem bylo dosáhnout rovnováhy mezi bezpečností a ochranou zdraví pracovníků a pružnou organizací práce.
Považovat dobu pohotovosti za pracovní dobu
Během hlasování ve druhém čtení více než 500 poslanců mimo jiné požadovalo, aby se v souladu s výnosy Evropského soudního dvora pohotovost započítávala do pracovní doby. Pokud jde o Radu, hodlala rozlišovat mezi pohotovostí aktivní, kdy je pracovník povinen být na žádost zaměstnavatele k dispozici na svém pracovišti, aby vykonával svoji činnost či svou funkci, a pohotovostí neaktivní, která se nepovažuje za pracovní dobu a kdy je pracovník v pohotovosti, ale jeho zaměstnavatel jej nevyzývá, aby vykonával svou činnost nebo svou funkci.
Ostatní ustanovení
Parlament ostatně pozměnil text v zájmu lepšího sladění soukromého a rodinného života. Poslanci požadují, aby zaměstnavatelé informovali pracovníky o každé změně jejich pracovní doby dlouho dopředu. Pracovníci mají rovněž právo požádat o změnu pracovní doby a zaměstnavatelé budou povinni vzít jejich žádost v úvahu.
Pokud jde o pracovní volno, obecnou zásadou je, že v případech, kdy nelze využít normální doby volna, musí pracovníci obdržet volno náhradní. Parlament posiluje toto ustanovení a má za to, že období náhradního volna musí být poskytnuto „po období pracovní činnosti“ v souladu se zákonem nebo podle dohody mezi sociálními partnery.
Parlament vyjasňuje rovněž situaci pracovníků, kteří mají více než jednu pracovní smlouvu: pracovní doba by měla být stanovena jako součet pracovních dob v rámci každé smlouvy.
Upřesňuje rovněž kategorie řídících pracovníků vyňatých z působnosti této směrnice: vedoucí představitelé, řídící pracovníci jim bezprostředně podřízení a osoby přímo jmenované správní radou.
Dohodovací řízení nevedlo ke kompromisu
Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada nedospěly k dohodě pro druhé čtení, revize směrnice byla dále projednávána v dohodovacím řízení, které bylo zahájeno 17. března 2009.
Šest týdnů po zahájení jednání nedospěl Parlament a Rada k dohodě o třech klíčových bodech směrnice: otázka „opt-outů”, doba pracovní pohotovosti a situace pracovníků vázaných několika smlouvami.
Výnosy Evropského soudního dvora v otázce pracovní pohotovosti (podle Evropského soudního dvora by měla být doba pracovní pohotovosti započítávána jako pracovní doba) jsou pro některé členské státy velmi problematické. Evropská komise by proto měla předložit nový legislativní návrh, který by otázku pracovní pohotovosti vyřešil.
Stanovisko poslanců Evropského parlamentu
Základní dva body k diskusi jsou ukončení „opt-out“ (přijato 421 hlasy pro, 273 proti, 11 se zdrželo hlasování) a otázka pohotovosti (přijato 576 hlasy pro, 122 proti, 13 se zdrželo).
„Je to vítězství pro celý Parlament“, prohlásil zpravodaj Alejandro Cercas (PSE, ES) po skončení hlasování. Během rozpravy tento poslanec zastával názor, že „revize směrnice znepokojuje miliony pracujících a toto hlasování je příležitostí, jak obnovit pouto s občany“. Vyjádřil obavu, aby ustanovení „opt-out“ nevedlo k sociálnímu dumpingu: „řada studií ukazuje, jak výjimka „opt-out“ poškodila zdraví pracovníků a jak je kvůli ní obtížné sladit pracovní a rodinný život“. „Je třeba respektovat dobu pohotovosti zdravotnického personálu“, dodal.
Tento názor podpořil i José Albino Silva Peneda (PPE-DE, PT), který trval na důležitosti doby pohotovosti: „je třeba zohlednit rozsudek Soudního dvora“. „Chceme pracovat více než 48 hodin, zatímco by bylo třeba sladit rodinný a pracovní život v souladu s právním základem týkajícím se zdraví a bezpečnosti při práci?“, dodal.
Podle Elisabeth Schroedterové (Verts/ALE, DE) se „britský zákon nesmí stát všeobecným pravidlem“. Rovněž připomněla, že EP navrhl pružný model, například referenční období 12 měsíců.
„Zpravodaj odvedl vynikající práci, ale francouzské předsednictví nevyvinulo odpovídající úsilí, aby vedlo dialog s EP“, vyjádřila názor skupiny UEN Roberta Angelilli (IT). Varovala před „jakýmkoli laciným kompromisem přijatým na úkor pracujících“.
Dimitrios Papadimoulis (EL) se jménem skupiny GUE/NGL vyjádřil, že je radikálně proti společnému postoji Rady. „Chtěli by nás vrátit 90 let nazpět“, bouřil se poslanec.
Objevily se i nesouhlasné hlasy, zejména ze skupiny PPE-DE. Stejně tak Elizabeth Lynne (UK) jménem skupiny ADLE prohlásila, že „postoj Rady není ideální“, ale „je plodem dlouhých let jednání mezi členskými státy“. Poslankyně podpořila zachování „opt-out“ a požadovala flexibilitu: „v ekonomicky obtížné době je důležité umožnit pracujícím přesčasy“. Podle ní „je otázka pracovní pohotovosti složitější“.
Pode Dereka Rolanda Clarka (UK), zastupujícího skupinu IND/DEM, „je tato směrnice ztrátou času“, protože „podniky si především musí udržet konkurenceschopnost“.
Změna klimatu: rozsáhlá opatření EU na boj s globálním oteplováním
První komplexní soubor opatření na světě zaměřený na zmírnění globálního oteplování přijala EU v prosinci 2008, kdy poslanci Evropského parlamentu předložili pozměňovací návrhy a schválili nové právní předpisy EU v oblasti klimatu a energie, které mají snížit emise skleníkových plynů z automobilů, průmyslu a elektráren, a podpořit obnovitelné energie.
Parlament tak pro EU odstartoval závod, jehož cílem je dosáhnout zmírnění změny klimatu do roku 2020: 20% snížení emisí skleníkových plynů, 20% zlepšení energetické účinnosti a 20% podíl obnovitelné energie ve skladbě zdrojů energie. EU je prvním společenstvím na světě, které si stanovilo tak dalekosáhlé a právně závazné cíle pro všechna hospodářská odvětví. EU se rovněž zavázala, že se bude snažit dále snížit emise skleníkových plynů o 30 % za předpokladu, že koncem roku 2009 bude v Kodani dosaženo ambiciózní mezinárodní dohody.
Balíček, který po intenzivním vyjednávání s Radou ministrů schválila v prvním čtení velká většina poslanců Parlamentu, obsahuje přepracování systému EU pro obchodování s emisemi skleníkových plynů, cíle členských států v oblasti snížení emisí CO 2 v odvětvích, na něž se nevztahuje systém obchodování s emisemi, právní rámec pro ekologicky bezpečné zachycování a skladování uhlíku, závazné cíle pro používání obnovitelné energie a regulaci emisí CO 2 z automobilů.
Obchodování s emisemi na úrovni EU od roku 2013
Cílem přepracovaného systému EU pro obchodování s emisemi skleníkových plynů, který bude v platnosti od roku 2013 do roku 2020, je snížit tyto emise o 21 % ve srovnání s jejich množstvím v roce 2005. Systém obchodování s emisemi je systémem „omez a obchoduj“: stanoví strop pro celkové emise, avšak v rámci tohoto omezení mohou účastníci kupovat a prodávat povolenky tak, aby to vyhovovalo jejich potřebám a aby snižovali emise hospodárně. Celkové množství povolenek vydaných každoročně ve Společenství bude klesat lineární řadou, takže se každoročně bude postupně snižovat celkové množství emisí.
Avril Doyleová (PPE-DE, IE), která vede práci Parlamentu na tomto návrhu, uvedla: „EU je jediným regionem na světě, který má v současné době fungující systém obchodování s emisemi, jenž určuje cenu uhlíku, a která je odhodlána jednostranně snížit své emise CO 2 o 20 %. Pro zbytek světa, pro jiné regiony, tak představujeme pilotní projekt“.
Systém obchodování s emisemi se v současné době týká více než 10 000 energetických a průmyslových zařízení, která společně představují téměř polovinu celkových emisí CO 2 v EU a 40 % emisí skleníkových plynů (zbývajících 60 % připadá na rozhodnutí o sdílení úsilí pro odvětví nezahrnutá do systému obchodování s emisemi). Letectví bude do systému zahrnuto od roku 2012, jak bylo dohodnuto mezi Evropským parlamentem a Radou v červenci 2008.
V prvním a druhém obchodovacím období (2005–2012) byla velká většina povolenek přidělena zdarma. Revidovaná směrnice předpokládá v zásadě dražby povolenek od roku 2013, avšak zahrnuje několik výjimek, které obhajovala Evropská rada dne 12. prosince 2008.
Přechodné výjimky jsou možné pro výrobu elektrické energie, zejména pro nové členské státy EU a za určitých podmínek. Někteří poslanci Evropského parlamentu se obávali, že zavedení úplných dražeb do energetiky od roku 2013 by mohlo zvýšit ceny elektrické energie. Například Zdzisław Zbigniew Podkanski (UEN, PL) zdůraznil, že „některé ekonomiky, jako například polská ekonomika, jejímž základem je uhlí, nebudou schopné přes noc přejít na jiný model. Uhlík bude v Polsku i nadále hlavním zdrojem, a proto musíme naléhavě udělat něco jiným způsobem“.
Výjimky ze zásady úplných dražeb jsou možné i pro výrobní odvětví s vážným rizikem úniků uhlíku, tj. přemístění výroby do třetích zemí, ve kterých je méně přísná politika ochrany klimatu, a v těchto zemích tedy dochází ke zvyšování emisí CO 2 .
Ne všichni poslanci Evropského parlamentu byli dosaženým kompromisem nadšeni. Jens Holm (GUE/NGL, DK) byl zklamán, že „emise nejsou omezovány více a rychleji“. Uvedl, že balíček byl „krok správným směrem, ale mohli jsme jít ještě dále“. Johannes Blokland (IND/DEM, NL) se domníval, že „nemůžeme být zcela spokojeni, neboť úplné dražby mohly začít v roce 2013“, ale sdílel názor mnoha poslanců Evropského parlamentu, že „dosažený kompromis je však přijatelný“.
Sdílené úsilí: cíle členských států ve snižování emisí CO 2
První rozhodnutí na světě o sdílení úsilí stanoví pro každý členský stát EU závazné národní cíle ve snižování emisí skleníkových plynů v odvětvích, na která se nevztahuje systém obchodování s emisemi (např. silniční a námořní doprava, stavebnictví, služby, zemědělství a menší průmyslová zařízení). Tyto zdroje představují v současné době přibližně 60 % emisí skleníkových plynů v celé EU. Cílem rozhodnutí je snížit tyto emise v letech 2013 až 2020 o 10 %.
Rozhodnutí umožní členským státům kompenzovat emise, tj. nakoupit úvěry z projektů ve třetích zemích v rámci mechanismu čistého rozvoje OSN jako prostředek, jak splnit vlastní limity emisí skleníkových plynů.
Parlamentní zpravodajka Satu Hassiová (Verts/ALE, FI) nebyla zcela spokojena s dosaženou dohodou, neboť měla za to, že dohoda umožňuje příliš široké sdílení povinností při omezování emisí, které mají být přeneseny mimo EU. „Rozhodnutí je krok správným směrem, ale mnohem menší, než jsem doufala“, uvedla a důrazně vyzvala členské státy, „aby nepřesouvaly a nepřenášely povinnosti spojené s omezením emisí na třetí země, ale aby bojovaly s emisemi ve svých vlastních zemích“. Skupina Zelených a GUE/NGL předložily pozměňovací návrhy na omezení využívání mechanismu čistého rozvoje, které podpořila i paní Hassiová, ale tyto návrhy většina poslanců zamítla.
Elektrárny a průmyslová zařízení mohou skladovat CO 2 pod zemí
Průmyslová zařízení a elektrárny mohou v budoucnosti používat novou technologii na snížení emisí CO 2 spočívající v jeho zachycování a trvalém skladování pod zemí. Na podporu využívání technologie na zachycování a skladování uhlíku poslanci Evropského parlamentu vyčlenili příjem z 300 milionů povolenek ze systému obchodování s emisemi, určený na financování rozsáhlých předváděcích a testovacích projektů v EU. Systém obchodování s emisemi poskytne finanční prostředky až pro 9 předváděcích projektů v oblasti zachycování a skladování uhlíku v EU. „Kolik to přinese, závisí na ceně uhlíku. Bylo mi však řečeno, že to může být něco mezi 6 a 9 miliardami EUR na podporu pro kapitálové investování,“ řekl parlamentní zpravodaj Chris Davies (ALDE, UK).
Snižování emisí CO 2 z nových automobilů
Nové nařízení, které stanoví výkonnostní emisní normy pro nové osobní automobily registrované v EU, sníží z dnešních 160 g CO 2 /km na průměrný emisní cíl 120 g CO 2 /km pro celý automobilový průmysl do roku 2012. Průměrný cíl 130 g /km pro nové osobní automobily má být dosažen zlepšením technologie motoru automobilů a další snížení emisí o 10 g/km, které je nezbytné k dosažení cíle 120 g CO 2 /km, má být dosažen jinými technickými opatřeními (vyžadovanými jinými právními předpisy), jako jsou lepší pneumatiky, použití biopaliv nebo minimální požadavky na výkonnost klimatizačních systémů.
Poslanci Evropského parlamentu uspěli i při stanovení dlouhodobého cíle snížení emisí do roku 2020 na hodnotu 95 g CO 2 /km. „Prvořadým úkolem Parlamentu bylo stanovit dlouhodobý cíl omezení emisí", řekl Guido Sacconi (PSE, IT), který vedl práci Parlamentu na tomto návrhu. Tento cíl je „velmi důležitý, neboť uvádí do souladu tento právní předpis s jinými právními předpisy, a to znamená, že výrobci automobilů mohou dopředu plánovat investice a inovace,“ dodal. Pan Sacconi rovněž poznamenal, že tento právní předpis byl přijat „v nejtěžším možném okamžiku, tedy v okamžiku krize automobilového průmyslu“.
Každý výrobce bude mít konkrétní průměrný cíl snižování emisí CO 2 , který musí plnit v postupných etapách: 65 % vozového parku musí vyhovět do ledna 2012, 75 % do ledna 2013, 80 % do ledna 2014 a 100 % od roku 2015. Výrobci, kteří nesplní tyto postupné cíle, budou muset zaplatit pokuty.
Více obnovitelné energie ve výrobě energie, v dopravě, vytápění a chlazení
Nová směrnice o obnovitelných energiích stanoví závazné národní cíle pro každý členský stát a má zajistit, aby do roku 2020 tvořila obnovitelná energie nejméně 20 % celkové spotřeby energie. Obnovitelná energie se vyrábí například pomocí vodních, solárních a větrných zdrojů, z biomasy nebo z geotermálních zdrojů.
Pro Clauda Turmese (Verts/ALE), který vedl práci Parlamentu na tomto návrhu, je nová směrnice „mezníkem v evropské energetické politice“, neboť „nebude pouze zajišťovat, aby elektrická energie, vytápění a doprava v Evropě byly ohleduplnější k životnímu prostředí, ale také to, že pracovní místa a peníze zůstanou v Evropě“.
Ekologicky a sociálně udržitelná biopaliva
Každý členský stát musí zvýšit podíl obnovitelné energie v dopravě – biopaliva, elektrická energie a vodík vyráběné z obnovitelných zdrojů – na 10 % do roku 2020. Druhá generace biopaliv (tj. ta, která nejsou vyráběna z potravinářských obilnin nebo krmiv, ale z alternativních surovin, jako jsou řasy, dřevěný nebo papírový odpad) bude k tomuto cíli zvláště vhodná.
Poslanci Evropského parlamentu zajistili, aby nový právní předpis zahrnoval kritéria, která budou zaručovat, že výroba biopaliv bude ekologicky a společensky udržitelná a nepovede k odlesňování a ke zvyšování cen potravin. 2006 Parlament vyzval Komisi, aby vytvořila takový nástroj, který by „objektivně změřil ekologickou, společenskou a ekonomickou udržitelnost aspektů minerálních paliv a biopaliv.“
Další kroky
Ve své závěrečné zprávě vyzval dočasný parlamentní výbor pro změnu klimatu Evropskou unii a další průmyslově rozvinuté země, aby jako skupina stanovily střednědobý cíl snížení emisí skleníkových plynů o 25–40 % do roku 2020 a dlouhodobý cíl snížení nejméně o 80 % oproti roku 1990.
Probíhají jednání o nové mezinárodní dohodě o změně klimatu, která nahradí Kjótský protokol, jehož platnost skončí v roce 2012. Na konferenci OSN o změně klimatu v Poznani v prosinci 2008, které se zúčastnili poslanci Evropského parlamentu, se přítomní účastníci rozhodli přejít od debaty k plnému vyjednávání a dohodli se, že první návrh znění budoucí dohody o změně klimatu bude k dispozici na zasedání Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), které se bude konat v Bonnu v červnu 2009.
EP seals climate change package Rozprava v plénu ke stavu jednání o balíčku opatření týkajících se změny klimatu (4. prosince 2008): Rozprava v plénu před hlasováním Parlamentu (17. prosince 2008, body 9 až 16): Tisková zpráva Evropského parlamentu– Klimatické změny: budoucnost začíná dnes (4. února 2009) Usnesení Evropského parlamentu ze dne 4. února 2009 "2050: Budoucnost začíná dnes – Doporučení pro budoucí integrovanou politiku EU na ochranu klimatu":
CS
4
LINK
/oeil/file.jsp?id=237952&noticeType=null&language=en
CS
5
LINK
http://echa.europa.eu/
CS
6
LINK
http://ec.europa.eu/environment/chemicals/reach/reach_intro.htm
CS
9
LINK
/comparl/tempcom/tdip/default_fr.htm
CS
21
LINK
http://ec.europa.eu/information_society/activities/roaming/sms/index_en.htm
CS
26
LINK
http://eur-lex.europa.eu/budget/data/AP2009_VOL2/EN/nmc-titleN50400935180-50/nmc-chapterN50400935180-51/index.html#N50400935180-51
CS
27
LINK
http://www.epp-ed.eu/home/en/default.asp
CS
28
LINK
http://www.socialistgroup.eu/gpes/
CS
29
LINK
http://www.alde.eu/
CS
30
LINK
http://www.europeangreens.org/cms/default/rubrik/9/9034.htm
CS
31
LINK
http://www.european-left.org/
CS
32
LINK
http://www.pde-edp.net/main/_pde/index.jsp
CS
33
LINK
http://www.uengroup.org/home.html
CS
34
LINK
http://www.adieurope.org/
CS
35
LINK
http://www.e-f-a.org/home.php
CS
36
LINK
http://eudemocrats.org/eud/index.php
-//EP//TEXT CRE 20061211 ITEM-014 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT CRE 20061213 ITEM-008-01 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20061213IPR01493 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070209IPR02947 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20061201TMN00888 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20061113IPR12540 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060209BKG05098 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070823IPR09782 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070918BKG10497 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT PRESS DN-20050706-1 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060113IPR04276 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20060124BKG04626 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070522IPR06989 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT CRE 20070523 ITEM-003 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070626BKG08387 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20070626BKG08385 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20080708IPR33693 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT CRE 20080708 ITEM-017 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20080616IPR31785 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20080609BKG31068 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20081208BKG44004 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT CRE 20081204 ITEM-003 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT CRE 20081216 TOC NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT IM-PRESS 20090204IPR48324 0 NOT XML V0//CS
-//EP//TEXT TA P6-TA-2009-0042 0 NOT XML V0//CS
-//EP//DTD IM-PRESS 20050901 TMN DOC XML V0//EN
-//EP//STYLESHEET IM-PRESS 20050901 TMN DOC XML V0//EN
