A7-0361/2011
17.10.2011
PRANEŠIMAS
dėl Europos centrinio banko (ECB) 2010 m. metinės ataskaitos
(2011/2156(INI))
Ekonomikos ir pinigų politikos komitetas
Pranešėjas: Ramon Tremosa i Balcells
PE 469.838v02-00
TURINYS
PASIŪLYMAS DĖL EUROPOS PARLAMENTO REZOLIUCIJOS.........................................3
AIŠKINAMOJI DALIS............................................................................................................10
GALUTINIO BALSAVIMO KOMITETE REZULTATAI........................................................13
PASIŪLYMAS DĖL EUROPOS PARLAMENTO REZOLIUCIJOS
dėl Europos centrinio banko (ECB) 2010 m. metinės ataskaitos
( 2011/2156(INI) )
Europos Parlamentas ,
– atsižvelgdamas į Europos centrinio banko (ECB) 2010 m. metinę ataskaitą,
– atsižvelgdamas į Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 284 straipsnį,
– atsižvelgdamas į Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto, pridedamo prie Sutarties, 15 straipsnį,
– atsižvelgdamas į savo 1998 m. gegužės 4 d. rezoliuciją dėl demokratinės atskaitomybės trečiuoju ekonominės ir pinigų sąjungos (EPS) etapu
OL C 138, 1998 5 4, p. 177. ,
– atsižvelgdamas į savo 2010 m. lapkričio 23 d. rezoliuciją dėl 2009 m. ECB metinės ataskaitos
Priimti tekstai, P7_TA(2010)0418 . ,
– atsižvelgdamas į Darbo tvarkos taisyklių 119 straipsnio 1 dalį,
– atsižvelgdamas į Ekonomikos ir pinigų politikos komiteto pranešimą ( A7-0361/2011 ),
A. kadangi po 2009 m. nuosmukio, kai BVP augimas sudarė -4,2 proc., 2010 m. euro zona atsigavo ir joje BVP augimas siekė 1,7 proc. ir tikėtina, kad 2011 m. augimas bus 1,6 proc., tačiau kai kurios tarptautinės organizacijos įspėja apie galimą pasaulinį ekonomikos lėtėjimą;
B. kadangi 2010 m. vidutinis valdžios sektoriaus deficitas euro zonoje padidėjo iki 6,0 proc. BVP, o vidutinė įsiskolinimo našta sudarė 85,1 proc. BVP (2007 m. jie atitinkamai siekė 0,7 proc. ir 66,2 proc.), palyginti su 101,1 proc. BVP atitinkančia įsiskolinimo našta JAV ir 212,71 proc. – Japonijoje;
C. kadangi 2010 m. vidutinis metinis suderinto vartotojų kainų indekso (SVKI) infliacijos dydis euro zonoje buvo 1,6 proc., o M3 pinigų augimas išliko nedidelis ir vidutiniškai siekė 0,6 proc.;
D. kadangi 2010 m. gegužės 10 d. ECB paskelbė, kad Eurosistema, pasinaudodama vertybinių popierių rinkų programa, imsis laikinų intervencinių veiksmų antrinėse rinkose dėl euro zonos valdžios sektoriaus skolos, ir kadangi iki 2011 m. rugsėjo pradžios atlikta pirkimų, kurių buhalterinė vertė – 129 mlrd. eurų; kadangi šie vertybiniai popieriai įsigyti su nuolaida;
E. kadangi 2009 m. birželio 4 d. ECB nusprendė pirminėse ir antrinėse rinkose pradėti įgyvendinti padengtų obligacijų pirkimo programą už 60 mlrd. eurų, kurią tikėtasi visiškai įgyvendinti iki 2010 m. birželio mėn. pabaigos,
F. kadangi iki 2010 m. pabaigos ECB turėjo 480 mlrd. EUR vertės turtu užtikrintų vertybinių popierių ir 360 mlrd. EUR vertės neapyvartinių finansinių priemonių, abi šios kategorijos sudarė iš viso 44 proc. jos visų lėšų;
G. kadangi dėl nuolatinių gandų apie skolos restruktūrizavimą ir jo poveikį finansų rinkoms ir visai ekonomikai gali būti ir vėl atidėtas nestandartinių ECB priemonių taikymo laipsniškas nutraukimas; tačiau mano, kad reikia ieškoti visapusio, ilgalaikio sprendimo, kaip be ECB pagalbos valdyti valstybės skolą;
H. kadangi euro zonos palūkanų norma 2010 m. išliko 1 proc., bet vėliau, 2011 m. balandžio mėn., ji pakilo 25 baziniais punktais ir dar 25 baziniais punktais 2011 m. liepos mėn., ir pasiekė 1,5 proc.;
I. kadangi SESV 282 straipsnyje teigiama, kad svarbiausias ECB tikslas – išlaikyti kainų stabilumą ir kad ECB turėtų remti bendrąsias ekonomikos politikos sritis, kad padėtų to pasiekti, ir atkreipia dėmesį į Europos sisteminės rizikos valdybos (ESRV) atliekamą darbą, kurį siekdamas stabilumo remia ECB;
Įvadas
1. teigiamai vertina tai, kad iki šiol ECB puikiai sekėsi išlaikyti SVKI infliaciją ties 2 proc. riba, nepaisant keleto makrofinansinių sukrėtimų ir nepastovių biržos prekių kainų, ir tokiu laikotarpiu, kai vidutinis BVP augimas Sąjungoje buvo žemas;
2. reiškia susirūpinimą dėl poveikio, kurį euro zonos ekonomikos augimui daro palūkanų normos kilimas; priduria, kad tai galėtų trukdyti ir taip lėtam euro zonos ekonomikos atsigavimui, pirmiausia, ekonomiškai silpniausiose valstybėse narėse;
3. pabrėžia, kad, nors nuo 2010 m. pradžios kiekvieną mėnesį SVKI infliacija paprastai buvo didesnė negu 2 proc., pinigų politikos požiūriu svarbūs su infliacija susiję ateities lūkesčiai, o tai, jog tikimasi žemo infliacijos lygio, parodo didelį ECB patikimumą ir nepriklausomumą;
4. pabrėžia, kad prieš finansų krizę privati skola, taip pat kreditų burbulai ir kai kuriais atvejais valstybės skola nenuosekliai padidėjo, ir kad dėl privačiosios skolos burbulo buvo sukelta grėsmė; be to, pažymi, kad valdžios sektoriaus skolos didėjimą lėmė būtinybė išsaugoti privatųjį sektorių, pirmiausia, finansų sektorių;
5. laikosi nuomonės, kad be SVKI esminiai veiksmingos EPS ir, platesne prasme, ES finansų stabilumo kontrolės rodikliai – turto kainų pokyčiai ir kredito didėjimas ES ir valstybėse narėse;
6. pažymi, kad euro zonos vyriausybių skolų ir BVP santykis daug mažesnis, negu JAV ir Japonijos;
7. tiki euro zonos ekonomikos stiprumu ir euro, kaip tarptautinės valiutos, naudojimo svarba;
8. primena, kad pagal SESV 282 straipsnį svarbiausias ECB tikslas – išlaikyti kainų stabilumą ir kad tai padeda išsaugoti finansinį stabilumą ir tinkamą finansų rinkų likvidumą; pažymi, kad finansinis nestabilumas kelia didelę grėsmę kainų stabilumui vidutinės trukmės laikotarpiu, kadangi tai apsunkina pinigų politikos poveikio mechanizmo veikimą; palankiai vertina tai, kad 2011 m. sausio 1 d. įkurta ECB remiama Europos sisteminės rizikos valdyba (ESRV); sveikina ECB, kad šis atliko lemiamą vaidmenį taikydamas ekstremaliosios situacijos priemones, kurių jis ėmėsi siekdamas išlaikyti rinkos stabilumą;
9. pabrėžia, kad pagal SESV 127 straipsnio 6 dalį Taryba, vieningai priimdama reglamentus pagal specialią teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu ir Europos centriniu banku, gali pavesti Europos centriniam bankui specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta kredito ir kitų finansų įstaigų, išskyrus draudimo įmones, priežiūra;
10. pabrėžia, kad obligacijų perpirkimas antrinėse rinkose pagrįstas siekiu sugrąžinti pinigų politiką, kuri veiksmingai veiktų šiuo išskirtinai blogo kai kurių rinkos sektorių veikimo laikotarpiu; pažymi, kad šias obligacijų perpirkimo programas papildo likvidumą slopinančios programos;
11. labai nerimauja dėl užsitęsusio atsinaujinusio ES finansinio sąmyšio ir užsitęsusios didžiulės makrofinansinės pusiausvyros nebuvimo euro zonos šalyse ir dėl defliacijos spaudimo daugelyje euro zonai priklausančių valstybių narių;
12. primena, kad nuolatinė ir vienodai didėjanti ekonominės konvergencijos stoka toliau išlieka euro zonos bendros pinigų politikos struktūrine problema; pabrėžia, kad pinigų politikos poveikis euro zonoje valstybėse narėse yra labai skirtingos; mano, kad šis simetriškas pinigų politikos poveikis tikriausiai dar labiau išryškės, jeigu ECB ir toliau didins palūkanų normas, turint mintyje tai, kad kelete valstybių narių vyrauja paskolos, indeksuojamos pagal trumpalaikių palūkanų normas; todėl yra įsitikinęs, kad Europos Sąjungai reikalinga bendra fiskalinė valdysena;
13. ragina Komisiją įsteigti Europos kredito reitingų fondą ir įvertinti teigiamus ir neigiamus sprendimo laikinai sustabdyti kredito reitingų nustatymą šalims, kurioms taikoma ES ir (arba) TVF koregavimo programa, aspektus; dar kartą reiškia apgailestavimą dėl dabartinės kreditų reitingų oligopolijos ir ragina imtis priemonių, skirtų reitingų agentūrų konkurencijai paskatinti ir tokių agentūrų skaičiui padidinti;
14. ragina Europos Komisiją imtis veiksmų, kurių reikia, kad būtų įkurtas Europos valiutų fondas ir taip užtikrinti, kad TVF nereikėtų dalyvauti būsimoje Europos kreditų politikoje, ir taip sumažinti valstybių narių priklausomumą nuo kitų tarptautinių institucijų ir rinkų;
15. palankiai vertina Estijos įstojimą į euro zoną, kuris įrodo bendros valiutos projekto tvirtumą;
16. nerimauja dėl pasaulio pinigų politikos pokyčių ir euro vertės užsienyje, nes neįprastos likvidumo injekcijos daugelyje OECD šalių turi reikšmingą šalutinį poveikį; mano, kad reikia daug tvirtesnio tarptautinio koordinavimo siekiant pasaulio pinigų sistemą padaryti stabilesnę;
Krizių valdymas
17. pritaria tam, kad ECB nuo 2007 m. visu krizės laikotarpiu rodo ryžtą ir laikosi aktyvios pozicijos, ypač per finansinių rinkų sąmyšį 2007 m., 2008 m. ir 2010 m., ir visai neseniai 2011 m. vasarą, kai kai kurios stipriausios ekonomikos ES šalys pateko į sudėtingą padėtį susidūrus su užsitęsusiu valstybių narių neryžtingumu, kurios ECB spaudžia prisiimti atvirai politinį vaidmenį reaguojant į dabartinę skolų krizę;
18. pažymi, kad pinigų politika turi prisiimti dalį atsakomybės už turto burbulų kūrimą, atsižvelgiant į tai, kad keletą metų prieš krizę kreditų skaičius didėjo nenuosekliai;
19. atkreipia dėmesį į ECB pateiktus pasiūlymus dėl krizės valdymo, susijusius su ekonomikos valdysena ir bankų problemų sprendimo mechanizmu;
20 apgailestauja dėl to, kad nėra tinkamos ES krizių valdymo ekonomikos politikos sistemos, ir dėl to, kad valstybės narės, ypač tos, kuriose reikia reformų, ir Komisija krizę valdė neryžtingai, ragina Tarybą ir Europos Komisiją greitai pateikti visapuses ir rimtus padarinius sukeliančias priemones, kurių reikia euro stabilumui išsaugoti;
21. nerimauja dėl nuolatinės įtampos euro zonos valstybių obligacijų rinkose, kuri per pastaruosius dvejus metus plito; atkreipia dėmesį į tai, kad saugumo siekis, kurį sukėlė panikos bangos per šią finansų krizę, labai iškraipė rinką ir sukėlė brangiai kainuojantį išorinį poveikį; palankiai vertina ECB pastangas savo vertybinių popierių rinkų programa sumažinti pažeidžiamų valstybių narių plitimą;
22. atkreipia dėmesį į Graikijos skolos restruktūrizavimą, siūlant ES koordinuojamą savanorišką pasikeitimą; mano, kad Graikijos skolos naštos sumažinimas, dėl kurio susitarta 2011 m. liepos 21 d. aukščiausiojo lygio susitikime, nepadarė poveikio atkuriant valstybės skolos tvarumą;
23. pažymi, kad, nors kai kuriose privačiojo sektoriaus srityse ir daugelyje valstybių narių toliau mažinamas finansinio sverto naudojimas, pernelyg aukštas skolos lygis viešajame sektoriuje jis vis dar labai paplitęs, taip pat ir dėl priemonių, skirtų sušvelninti finansų krizės padarinius;
24. primena, kad prieš finansų krizės pradžią euro zonos viešosios skolos santykis BVP nuo 1999 m. iki 2007 m. sumažėjo nuo 72 proc. iki 67 proc., o namų ūkių, įmonių skolos lygis ir finansų sektoriaus svertas, priešingai, per tą patį laikotarpį gerokai padidėjo; ypač atkreipia dėmesį į tai, kad euro zonos namų ūkių skola per tą patį laikotarpį padidėjo nuo 52 proc. iki 70 proc. BVP, o finansų įstaigos skolos lygį padidino nuo mažiau kaip 200 proc. BVP iki daugiau kaip 250 proc. BVP; pripažįsta, kad kai kurios valstybės, pvz., Graikija ir Italija, buvo svarbios šios bendros tendencijos išimtys;
25. atkreipia dėmesį į spartų ECB finansinio sverto koeficiento, kuris apskaičiuojamas jo kapitalą ir rezervus palyginus su turtu, padidėjimą, nors finansinio sverto koeficientas negali būti taikomas centriniams bankams taip pat kaip komerciniams bankams; tačiau pažymi, kad iki 2011 m. rugpjūčio mėn. vidurio ECB balansas jau sumažėjo apie 10 proc. nuo didžiausios sumos, nors nuo tada jis sparčiai didėjo; pažymi, kad nors kitų centrinių bankų balansai buvo labai išplėsti, ECB finansinio sverto koeficientas yra didesnis už kitų panašių centrinių bankų koeficientus, išskyrus tuos, kurie įgyvendino kiekybinio palengvinimo programas, pvz., Federalinis rezervas arba Anglijos bankas;
26. atkreipia dėmesį ir palankiai vertina tai, kad dėl ECB balanso išplėtimo nedidėjo infliacija; pabrėžia tai, kad bankas atliko vis svarbesnį vaidmenį kaip pagrindinė euro zonos bankų sandorio šalis, ir tai rodo laikiną tarpininkavimo perkėlimą iš tarpbankinės rinkos į Eurosistemą, ir Eurosistemos turimų lėšų didėjimą, kurių terminai sueis ilgainiui; be to, primena, kad likvidumo teikimas mokiems bankams nebūtinai reiškia pinigų pasiūlos padidėjimą, ir pažymi, kad nestandartinės priemonės yra laikino pobūdžio; yra įsitikinęs, kad visi šie pokyčiai kartu su išorės veiksniais užtikrino, kad infliacija nuolat išliko maždaug 2 proc.;
27. dar kartą atkreipia dėmesį, kad susirūpinimą kelia tai, kad daugelis euro zonos bankų per daug priklauso nuo ECB užtikrinamo likvidumo, kadangi stokojama visapusiškai veikiančios tarpbankinės rinkos; atkreipia dėmesį į tai, kad nors 2010 m. Eurosistema priėmė 488 mlrd. EUR vertės turtu užtikrintų vertybinių popierių užstatą, labai sugriežtinti Eurosistemos turtu užtikrintų vertybinių popierių kreditų operacijų tinkamumo kriterijai, dėl to ilgainiui turėtų sumažėti minėta suma;
28. pabrėžia, kad Eurosistema atsisakė atskleisti tai, kokį metodą ji taiko siekdama nuspręsti dėl „teorinės“ nuvertėjusio turto, kuris atitinka jos likvidumo operacijų kriterijus, kainos, atsižvelgiant į didesnės kreditų teikimo paramos programos priemones; pabrėžia, kad dėl to neįmanoma patikrinti, ar ECB atliko kvazifiskalinį vaidmenį; todėl reikalauja ECB atskleisti savo vertinimo metodus, kurie taikyti per visą krizę;
29. pabrėžia, kad atsižvelgiant į tai, kad nėra tinkamos euro zonos krizės valdymo sistemos, ECB buvo spaudžiamas rizikuoti dėl dalykų, kurie neįeina į jo įgaliojimus;
30. prašo ECB būti atviresniu vertybinių popierių kokybės ir kiekio klausimais, įskaitant turtu užtikrintų vertybinių popierių, kurie priimami kaip užstatas, bei kitų tinkamų ir netinkamų parduoti vertybinių popierių, kurie laikomi dėl pinigų ir ne dėl jų, klausimais;
31. pripažįsta nestandartinių pinigų politikos priemonių būtinybę ir pažymi, kad jos yra laikino pobūdžio, tačiau ragina palaipsniui panaikinti šias programas kai tik bus pasiektas stabilumas finansų rinkose ir išspręstas valstybės garantuotos skolos krizės klausimas ir su sąlyga, kad bus sukurta Bendrijos sistema, padėsianti tinkamai spręsti finansinio nestabilumo klausimus; ragina imtis priemonių, skirtų įtvirtinti labiau integruotą ekonominę valdyseną;
32. ragina ECB į vertybinių popierių rinkų programą įtraukti diskonto normos mechanizmą, kuris galėtų būti koreguojamas jei tam tikri vertybiniai popieriai yra kredito reitingų agentūrų vis blogiau vertinami, siekiant užtikrinti, kad ECB neįsigytų per daug rizikingo turto; be to, laikosi nuomonės, kad ECB turėtų išplėtoti savo politiką, kuria būtų reikalaujama prieš priimant vertybinius popierius kaip užstatą iš turtu paremtų vertybinių popierių visoms kitoms užstatų rūšims, kurioms šiuo metu taikomas vienas reitingas, taikyti bent du kredito reitingo įvertinimus ir ragina ECB sukurti savo rizikos vertinimo sistemą;
33. pabrėžia, kad bankai, kurie pelnosi iš „Target-2“ mokėjimo sistemos, ir, apskritai, ECB likvidumo tiekimo sąlygos kelia nerimą dėl kredito rizikos pačiam ECB; todėl ragina ECB reguliariau teikti viešos informacijos apie lėšų judėjimą tarp euro zonos centrinių bankų, kuris matuojamas taikant mokėjimo sistemą „Target-2“, siekiant užtikrinti daugiau skaidrumo, siekiant susidaryti teisingą nuomonę apie pastarojo meto pokyčius tam, kad šis judėjimas nebūtų klaidingai laikomas nuolatiniu pervedimu iš einamosios sąskaitos perviršį turinčių šalių į deficitą turinčias šalis;
34. nerimauja dėl didžiulio keleto sisteminiu ir nesisteminiu požiūriu svarbių euro zonos bankininkystės institucijų skolų terminų suėjimo ir valiutų neatitikimo;
35. laikosi nuomonės, kad dabartinėmis ekstremaliosios situacijos sąlygomis skubiai reikia apibrėžti ir atskleisti papildomas griežtas sąlygas, susijusias su ECB likvidumo nuostatomis, įskaitant protingas sąlygas, neapibrėžtas vidaus ir nepaskelbtose taisyklėse, ir rizikos veiksnius, kurie susiję su per skolinimąsi iš naujo priimtu užstatu;
36. prašo ECB ištirti, ar privalomo rezervo reikalavimai galėtų būti papildoma priemonė prie palūkanų normos nustatymo, siekiant išlaikyti finansinį stabilumą netrukdant ekonomikos atsigavimui;
37. pažymi, kad JAV ir ES vienas iš įgyvendintos pinigų politikos padarinių prieš ir per krizę buvo užtikrinti staigiai kylančią pajamų kreivę, kuri padėtų greičiau rekapitalizuoti bankininkystės sistemą padedant depozitoriams ir trumpalaikiams skolintojams;
38. pabrėžia, kad ECB ištisus metus nuolat kruopščiai siekė stiprinti ekonomikos valdyseną Europos Sąjungos interesų užtikrinimo vardan;
Ekonomikos ir finansų valdysena
39. ragina užtikrinti į pinigų politiką labiau integruotą finansų sistemos makrolygio rizikos ribojimo sistemą, kad būtų atsižvelgta į euro zonos ir euro zonai nepriklausančių šalių skirtumus; ragina toliau dėti pastangas kuriant integruotą analitinę sistemą, kad būtų galima bendrai įvertinti makrolygio rizikos ribojimo ir pinigų politikos poveikį, toliau kurti ESRV makrolygio rizikos ribojimo politikos priemonių komplektą, atsižvelgiant į nacionalinių, teisinių ir kitų finansinių sistemų ypatumus;
40. ragina gerokai padidinti naujos finansų priežiūros sistemos išteklius siekiant padidinti jos veiksmingumą, taip pat ragina nuolat analizuoti naujos finansų priežiūros sistemos veiksmingumą ir atliekant poveikio vertinimus įvertinti bendros Europos finansų priežiūros institucijos, kuri suvienytų esamas Europos priežiūros institucijas ir Europos sisteminės rizikos valdybą, įsteigimo galimybę;
41. pabrėžia vieno Europos finansų ministro, kuris galėtų būti išrinktas iš Komisijos, poreikį, atsižvelgiant į Jeano-Claude'o Trichet 2011 m. birželio 2 d. Achene pateiktą pasiūlymą; mano, kad taip pat reikėtų tinkamai apsvarstyti tokio pasiūlymo demokratinio teisėtumo klausimą; atsižvelgdamas į tai pažymi, kad pinigų sąjungoje fiskalinė politika susijusi ne tik su valstybėmis narėmis, bet kad ji turi ir tarpvalstybinį šalutinį poveikį, ir kad per esamą krizę atsiskleidė visiškai decentralizuotos fiskalinės politikos trūkumai; mano, kad vienas Europos finansų ministras turėtų būti demokratiškai atskaitingas Europos Parlamentui; pabrėžia, kad norint žengti žingsnį pirmyn siekiant fiskalinės sąjungos taikant Bendrijos metodą ilguoju laikotarpiu reikia stipresnio demokratinio valdymo ir peržiūrėti Sutartį, tačiau pripažįsta, kad trumpuoju laikotarpiu pagal dabartinę sistemą galima sustiprinti ekonominę valdyseną;
42. pabrėžia bendro Europos iždo poreikį, nes taip ECB nebereikėtų atlikti tariamai kvazifiskalinio vaidmens; laikosi nuomonės, kad šis Europos iždas galėtų būti įsteigtas padarius ES sutarties pakeitimus;
43. palankiai vertina tai, kad Europos stabilumo mechanizmui (ESM) suteikta teisė įsigyti vyriausybės obligacijų antrinėje rinkoje, nes tai galėtų pamažinti naštą, kurį esamomis sąlygomis patiria ECB;
44. šiuo požiūriu apgailestauja, kad ESM sukurtas remiantis ne ES sutartimis ir dėl to ragina Europos Komisiją pasiūlyti nuolatinį krizių valdymo mechanizmą, kuris būtų pagrįstas Bendrijos taisyklėmis (pvz., Europos valiutų fondas);
45. pabrėžia, kad būtina nedelsiant įgyvendinti ir taikyti suderintas ekonomikos valdysenos teisės aktų paketo nuostatas; todėl ragina nuosekliai ir darniai taikyti Europos Stabilumo ir augimo paktą ir automatinį sankcijų mechanizmą šalims, kuriose yra biudžeto deficitas;
46. tikisi, kad Komisija iki 2011 m. pabaigos pateiks ataskaitą dėl bendro Europos valstybių obligacijų, arba Europos vertybinių popierių, išleidimo sistemos kūrimo dalijantis įsipareigojimais ir juos skirstant ir jei reikia, kartu pateiks teisėkūros pasiūlymus;
Išorės aspektai
47. kadangi ECB, TVF ir Europos Komisija kai kuriose valstybėse narėse dirba kartu delegacijose, ragina Europos Komisiją pateikti pasiūlymus dėl bendro euro zonos išorės atstovavimo, pagal SESV 138 straipsnį, ypač Tarptautiniame valiutos fonde;
Skaidrumas ir atskaitomybė
48. rekomenduoja ECB didinti jo veiklos skaidrumą siekiant padidinti jo teisėtumą ir nuspėjamumą; pakartoja savo nuolatinį raginimą visuomenei skelbti valdančiosios tarybos posėdžių protokolų santrauką;
49. ragina, remiantis Audito Rūmų ataskaitomis, siekti daugiau skaidrumo ir atskaitomybės, kai reikia pagrįsti dokumentais sprendimus, susijusius su įdarbinimo procedūromis ir algų bei premijų patikrinimu;
50. palankiai vertina ECB įsipareigojimą dėl atskaitomybės Europos Parlamentui, ir pabrėžia, kad ECB aukščiausiuoju lygmeniu ir per savo darbuotojus per bendro sprendimų priėmimo procedūrą atlieka labai naudingą vaidmenį;
51. paveda Pirmininkui perduoti šią rezoliuciją Tarybai, Komisijai, euro grupei ir Europos centriniam bankui.
AIŠKINAMOJI DALIS
Šiuo metu, kai rašau šią aiškinamąją dalį pranešimui dėl 2010 m. ECB ataskaitos, Italijos ir Ispanijos rizikos priedai pasiekė istorinę ribą, o liepos 11 ir 12 d., atrodo, negrįžtamai išaugo, nes tik ECB intervenciniai veiksmai nuramino finansų rinkas ir laikinai sumažino įtampą.
Taigi šiandien ir būtent šiandien labai svarbu prisiminti, kad euro sėkmė – taip pat Europos idėjos sėkmė. Dar 1989 m. siena dalijo Europa į du priešingus blokus. Šiandien euro zona apima septyniolika valstybių, kurių praeitis labai skirtinga. Airija, Kipras ir Malta priklausė Britų imperijai. Euro zonai priklauso tokios buvusios komunistinės šalys, kaip Slovakija, Slovėnija ir Estija, taip pat neutralios šalys, kaip antai Austrija ir Suomija, arba net šalys, priklausiusios karinėms diktatūroms – Ispanija, Graikija ir Portugalija. Jeigu pavyks eurą išgelbėti šiuo kritiniu momentu, gali būti, kad kitos Europos šalys prašysis būti priimamos į jo klubą. Nors, atsižvelgus į neseniai susidariusią įtampą, atrodytų kitaip, anot britų finansininko Davido Marsho, nuo 2008 m. euras buvo „stabilumo sala nepastovioje ir audringoje pasaulinės finansų krizės jūroje“.
Taigi šiais didėjančios įtampos įgyvendinant Europos projektą laikais mūsų valiuta simbolizuoja, kad svarbu atminti, jog bent per pirmąjį euro gyvavimo dešimtmetį jis buvo didelis laimėjimas, nes: 1) be euro pasaulinė finansų krizė būtų buvusi daug didesnė visose Europos šalyse (tereikia prisiminti nuolatinį amžinai tvirto sterlingo vertės mažėjimą nuo 2008 m. ir susijusią infliaciją); 2) be euro šiaurinės Europos šalys nebūtų taip greitai atsigavusios po 2009 m., taikydamos savo eksportu grindžiamą modelį. Tiesą sakant, jeigu šiandien dar būtų naudojama Vokietijos markė, ji būtų tokia stipri palyginus su doleriu ir kitomis pasaulio valiutomis, kad pati kenktų savo augimui; 3) be euro kai kuriose Europos šalyse, ypač tose, kurios taikė lengvabūdiškesnę fiskalinę politiką ir mažiau stengėsi didinti konkurencingumą, turbūt reikėtų užšaldyti indėlių užsienio valiuta išėmimą (isp. corralito). Jų tolesnis moralinis ir ekonominis žlugimas būtų turėjęs baisių pasekmių visose susijusiose šalyse.
Žinoma, prie esamos padėties susidarymo prisidėjo ir euras. Jeigu per pirmuosius bendros valiutos taikymo metus kai kuriose periferinėse šalyse nebūtų buvę neigiamų realių palūkanų normų, jose susidarę turto kainų burbulai nebūtų buvę tokie dideli. Tačiau akademinėje srityje visi sutaria dėl to, kad be euro ši finansų krizė Europoje būtų buvusi daug sunkesnė. Taip pat visuotinai pripažįstama, kad, netaikant euro, bendroji rinka ir laisvas žmonių judėjimas (didžiausi ES pasiekimai) tikriausiai būtų žlugę.
Ir vis dėlto šiandien dėl nuolatinių finansų rinkų sukrėtimų euro zona arti iširimo. Skolų krizė susidaro vis kitoje šalyje, kurią tenka gelbėti, o tai gali turėti užkrečiamą poveikį dar didesnėms šalims, įskaitant Ispaniją bei Italiją.
Eurui pavyko atlikti savo vaidmenį užtikrinant švelnesnį ekonomikos sulėtėjimą vykstant didelei bankų krizei; euras atliko esminį vaidmenį kovojant su infliacija, nes ECB yra sėkmės šioje srityje garantas; galiausiai, euras veikė kaip integracijos mechanizmas stiprinant bendrąją rinką – tai įrodo nuo jo įvedimo tarp šalių didėjantys prekybos srautai.
Tačiau aiškiai buvo padaryta klaidų, visų pirma euro zonos valdysenos srityje. Pagal ekonomikos teoriją bendros valiutos gyvybingumas priklauso nuo jos pajėgumo sumažinti didelius makroekonominės pusiausvyros sutrikimus. Taip pat nepavyko užtikrinti euro zonos vidinės disciplinos, ypač Stabilumo ir augimo pakto laikymosi, nes nuo 1999 m. daug šalių pažeidė jo nuostatas, įskaitant Vokietiją ir Prancūziją, tačiau niekada nebuvo taikomos nuobaudos. Pagaliau nuostata dėl įsipareigojimų finansiškai gelbėti neprisiėmimo, pagal kurią ECB draudžiama pirkti valstybės garantuotas skolas, buvo interpretuojama gana laisvai. Dėl šių priežasčių euro zonoje buvo galima lengviau vykdyti spekuliacinius išpuolius, kurie nukreipti į valstybės garantuotas skolas mažiau efektyviose ir konkurencingose šalyse. Ateityje ši spekuliacinė veikla vėl bus aktyvesnė, jeigu nebus išspręstas euro zonos ekonomikos valdysenos klausimas. Kol nebus užtikrintas finansinis stabilumas, periferinėse euro zonos šalyse neįmanoma veiksmingai vykdyti reformų.
Europos institucijos iki šiol laikėsi sprendimo atidėjimo strategijos, kuri buvo naudinga tik siekiant laimėti šiek tiek laiko laukiant ekonomikos atsigavimo, dėl kurio sustiprėtų bankų balansai, ir tikintis, kad euro zonos periferinėse šalyse pagaliau prasidės ekonomikos augimas, kuris šešis ketvirčius buvo pastebimas Vidurio ir Šiaurės Europoje. Tokia strategija gali būti veiksminga, tačiau ji rizikinga. Minėtoji strategija gali būti sutrikdyta spekuliacinio išpuolio metu ir dėl jo euras gali atsidurti ant bedugnės krašto. Galbūt atėjo laikas kvestionuoti oficialųjį pareiškimą, kuriame sakoma, kad Graikijai neiškilusi mokumo problema, kadangi kiekvieną dieną vis labiau abejojama jo pagrįstumu. Toks pareiškimas nesustabdo spekuliacijų, o tik verčia abejoti kitų šalių koregavimo planais.
2010 m. gegužės mėn. ECB ėmėsi kvazifiskalinio vaidmens siekdamas atsverti bendros fiskalinės politikos Europos lygmeniu trūkumą ir pradėjo vertybinių popierių rinkos programą. Tačiau minėtosios strategijos negalima taikyti neribotą laiką, nes jos laikantis svarių argumentų suteikiama tiems, kurie abejoja ECB nepriklausomumu (tai vienas iš pagrindinių euro, kaip bendros valiutos, ramsčių) ir nurodo skaidrumo trūkumą bankui priimant sprendimus. Todėl savo pranešime prašau paskelbti valdančiosios tarybos posėdžių protokolus, nes tai galėtų sumažinti netikslios informacijos žiniasklaidoje poveikį. Laikausi nuomonės, kad tai, jog šie protokolai neskelbiami, yra Europos integracijos silpnumo ženklas, nes būtina asmeninė atskaitomybė bus toliau traktuojama kaip galimas valstybių narių ginčų šaltinis.
Euro įvedimas reiškė tai, kad kai kurios periferinės šalys, kurios praeityje devalvuodavo savo valiutą siekdamos susigrąžinti konkurencingumą, buvo priverstos taikyti griežtas taupymo priemones kovoje su krize. Tačiau tai teisingas pasirinkimas, nes reikia, jog euras ir toliau būtų stabili valiuta, o ES neturėtų judėti link nevaldomos infliacijos ir itin didelio masto ekonominio perskirstymo.
Europos pinigų sąjungos pareiga – valdyti infliaciją ir apsaugoti valiutos perkamąją galią. Ji taip pat turi sumažinti moralinę žalą, kuri gali būti padaryta, jeigu vyks slaptas perskirstymas tų šalių, kurių vyriausybės didina pinigų bazę greičiau negu kitos šalys leisdamos nekontroliuojamai augti kreditams, naudai. Šis perskirstymas didės tuo atveju, jeigu ECB per dažnai kaip įkaitą priims valstybių narių išleidžiamus skolos vertybinius popierius ir ypač, jeigu jis tuos vertybinius popierius pirks.
Siekiant užtikrinti, kad euro projektas ir toliau būtų gyvybingas, būtina nustatyti aiškią sistemą, kurią taikant būtų padedama likvidumo problemų turinčioms šalims, tačiau tuo pat metu paskatinama fiskalinė atsakomybė ir tvari valstybių narių konkurencingumo lygių konvergencija. Iki šiol sistema veikė tik reaguodama į rinkos discipliną ir organizuodama su sunkumais susiduriančios šalies gelbėjimo veiksmus.
Tačiau yra kita galimybė. Pažanga gali būti daroma didinant fiskalinę integraciją, kai valstybės narės perduoda atitinkamą suvereniteto dalį ES. Žinoma, tai sudėtingas kelias, taigi svarbu prisiminti, kad galima rinktis tarpinį variantą, kuris būtų realistiškesnis trumpuoju laikotarpiu, kai būtų galima tuo pat metu integruoti rinkos discipliną ir būtiną išorinę valstybių narių fiskalinę discipliną – tarpinis variantas, kuris galėtų būti veiksmingas, tačiau turėtų būti suplanuotas su dideliu tikslumu.
Dabartinės euro zonos nesėkmės – vertinga patirtis siekiant nedaryti tų pačių klaidų. Turėdamas tai mintyje, siūlau sukurti Europos finansų ministeriją ir Europos iždą, kuris galėtų leisti euro zonos obligacijas. Aš suprantu, kad šis pasiūlymas gali tapti tikrove tik atlikus daug reikalingų Stabilumo ir augimo pakto reformų, kurios sudarytų sąlygas geriau kontroliuoti netinkamą biudžeto politiką euro zonos valstybėse narėse.
Pradėjus leisti euro zonos obligacijas būtų sukurtas puikus šalių, turinčių žemą įsiskolinimo lygį, finansavimo šaltinis ir labai brangus šalių, kurios pažeidžia taisykles, finansavimo būdas, laikantis vadinamųjų raudonų ir mėlynų obligacijų modelio. Galiausiai euro zonos obligacijos paskatintų euro, kaip pasaulinės atsargų kaupimo valiutos, procesą, nes išleidus euro zonos obligacijas būtų sukurta europinio masto skolos įsipareigojimų rinka, kuri būtų penkis kartus didesnė negu Vokietijos ir beveik tokio pat dydžio kaip Šiaurės Amerikos rinka.
Euro sumanytojai kūrė pinigų sąjungą suprasdami, kad bendra valiuta sudarys sąlygas nestabilumui labai skirtingų ekonominių ir gamybos struktūrų šalyse. Turbūt tie kūrėjai galvojo, kad, kai labai prireiks, bus imtasi žingsnių siekiant sukurti didesnę politinę sąjungą. Šiandien, kai įsiskolinimo krizė siaučia euro zonoje, tas laikas pagaliau atėjo.
GALUTINIO BALSAVIMO KOMITETE REZULTATAI
Priėmimo data
11.10.2011
Galutinio balsavimo rezultatai
+:
–:
0:
35
4
3
Posėdyje per galutinį balsavimą dalyvavę nariai
Burkhard Balz, Udo Bullmann, Pascal Canfin, Nikolaos Chountis, George Sabin Cutaş, Leonardo Domenici, Diogo Feio, Elisa Ferreira, Ildikó Gáll-Pelcz, Jean-Paul Gauzès, Sven Giegold, Sylvie Goulard, Othmar Karas, Wolf Klinz, Jürgen Klute, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, Werner Langen, Astrid Lulling, Arlene McCarthy, Ivari Padar, Alfredo Pallone, Anni Podimata, Antolín Sánchez Presedo, Olle Schmidt, Edward Scicluna, Peter Simon, Peter Skinner, Theodor Dumitru Stolojan, Ivo Strejček, Kay Swinburne, Marianne Thyssen, Ramon Tremosa i Balcells, Corien Wortmann-Kool
Posėdyje per galutinį balsavimą dalyvavęs (-ę) pavaduojantis (-ys) narys (-iai)
Elena Băsescu, Pilar del Castillo Vera, Sari Essayah, Vicky Ford, Ashley Fox, Sophia in ‘t Veld, Olle Ludvigsson, Thomas Mann, Sirpa Pietikäinen, Gianni Pittella
