17.1.2011 B7-0036/2011 PASIŪLYMAS DĖL REZOLIUCIJOS pateiktas uždavus klausimą, į kurį atsakoma žodžiu B7‑0036/2011
pagal Darbo tvarkos taisyklių 115 straipsnio 5 dalį
dėl tėvų paliktų vaikų ir tarptautinio įvaikinimo Europos Sąjungoje
Jiří Maštálka
GUE/NGL frakcijos vardu
PE455.864v01-00 B7‑0036/2011 Europos Parlamento rezoliucija dėl tėvų paliktų vaikų ir tarptautinio įvaikinimo Europos Sąjungoje
Europos Parlamentas ,
– atsižvelgdamas į Jungtinių Tautų vaiko teisių konvenciją, kurią JT Generalinė Asamblėja priėmė 1989 m. lapkričio 20 d.,
– atsižvelgdamas į 1967 m. Europos konvenciją dėl įvaikinimo,
– atsižvelgdamas į 1993 m. Hagos konvenciją dėl vaikų apsaugos ir bendradarbiavimo tarptautinio įvaikinimo srityje,
– atsižvelgdamas į JT Vaikų fondo (UNICEF) 2004 m. sausio mėn. poziciją dėl tarptautinio įvaikinimo,
– atsižvelgdamas į 1996 m. Europos Tarybos Europos vaikų teisių įgyvendinimo konvenciją,
– atsižvelgdamas į nacionalinius teisės aktus, reglamentuojančius šeimą ir įvaikinimą Europos Sąjungos 27 valstybėse narėse,
– atsižvelgdamas į Europos Parlamento rezoliuciją dėl su įvaikinimu susijusių teisės aktų tobulinimo ir valstybių narių bendradarbiavimo gerinimo ( A4–0392/96 ),
– atsižvelgdamas į Europos Parlamento 2008 m. sausio 16 d. rezoliuciją dėl ES vaiko teisių strategijos (2007/2093 (INI)),
– atsižvelgdamas į 2010 m. gruodžio 16 d. klausimą Komisijai dėl tarptautinio įvaikinimo Europos Sąjungoje ( O-0193/2010 – B7-0670/2010 ),
– atsižvelgdamas į Darbo tvarkos taisyklių 115 straipsnio 5 dalį ir 110 straipsnio 2 dalį,
A. kadangi skurdas, neadekvačios socialinės paramos sistemos, valstybinio socialinės infrastruktūros tinklo stoka, konfliktai ir karinės intervencijos – tai pagrindinės priežastys, dėl kurių atsisakoma vaikų,
B. kadangi pasauliniu mastu tarptautinio įvaikinimo atvejų kiekvienais metais padaugėja beveik dvigubai ir kadangi didžioji dalis tarptautinio įvaikinimo atvejų susiję su vaikais, kurie persikelia iš besivystančių šalių į išsivysčiusias,
C. kadangi valstybių narių įvaikinimo politika ir nacionaliniai teisės aktai dėl įvaikinimo labai skirtingi,
D. kadangi JT vaiko teisių konvencijoje pabrėžiama, kad pirmenybė turi būti teikiama galimybei, kad vaikus augintų šeimos nariai, o ne įvaikinančios šeimos, ir aiškiai teigiama, kad tarptautiniai įvaikinimai turėtų būti vertinami tik kaip paskutinė išeitis,
E. kadangi visi sprendimai dėl vaikų, įskaitant įvaikinimus, turi būti priimami vadovaujantis visų pirma vaiko interesais,
F. kadangi 1993 m. Hagos konvencija dėl tarptautinio įvaikinimo yra svarbi priemonė, kuria skatinami etika ir skaidrumu pagrįsti procesai, vykdomi vaiko interesais,
G. kadangi dėl reglamentavimo ir priežiūros stokos, ypač kilmės šalyse, kartu su galimybe uždirbti, prasidėjo su įvaikinimais susijęs verslas, kuriame pelnas svarbesnis už vaikų interesus,
H. kadangi Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija apima vaikų teisių klausimus ir kadangi joje teigiama, kad „visuose valstybės ar privačių institucijų veiksmuose, susijusiuose su vaikais, pirmiausia turi būti vadovaujamasi vaiko interesais“,
1. pabrėžia, kad tarptautiniai įvaikinimai gali peraugti į rinką, kurioje vaikai yra parduodami kaip prekės, kurių srautas vienpusis – iš besivystančių neturtingų šalių į išsivysčiusias;
2. teigia, kad jokia tarptautinio įvaikinimo forma veiksmingai neišspręs paliktų vaikų problemos, jei nebus šalinamos priežastys, t. y. skurdas, netinkamos socialinės paramos sistemos ir konfliktai;
3. pabrėžia riziką, kad tarptautinių įvaikinimų praktikoje gali būti neatsižvelgiama į vaikų teises ir tai nebūtinai atspindi vaiko interesus; šiuo metu tarptautinių įvaikinimų tendencijos prieštarauja JT vaiko teisių konvencijai, kurioje teigiama, kad svarstant, kokie galimi sprendimai vaikui praradus šeimą reikia tinkamai atsižvelgti į vaiko auklėjimo tęstinumo pageidavimus ir į kultūrą, iš kurios jis kilęs;
4. atkreipia dėmesį į riziką, kad įvaikinti vaikai gali tapti prekybos vaikais, vaikų išnaudojimo ir netinkamo elgesio aukomis;
5. smerkia visus nusikaltimus, susijusius su įvaikinimo palengvinimu, taip pat smerkia komercines tendencijas ir praktiką, įskaitant psichologinį ir finansinį pažeidžiamų šeimų spaudimą, tiesioginius susitarimus dėl įvaikinimo su šeimomis, įvaikinti skirtų vaikų pradėjimą, vaikų tėvystės dokumentų klastojimą ir įvaikinimus internetu;
6. pabrėžia, kad negalima palikti įvaikinimo praktikos saugumą užtikrinančių mechanizmų privačioms įvaikinimo įstaigoms;
7. ragina valstybes nares užtikrinti, kad būtų įdiegtas solidus teisinis ir politinis pagrindas, atitinkamai patobulinti viešąją infrastruktūrą nemokamai teikiant vaikams viešąsias paslaugas, apdrausti pažeidžiamas šeimas ir didinti socialinės paramos sektorių pajėgumą;
8. pabrėžia, kad reikia padėti besivystančioms ir neišsivysčiusioms įvaikintų vaikų kilmės šalims parengti savo įvaikinimą reglamentuojančius teisės aktus ir apmokyti vyriausybės ir valstybės agentūrų darbuotojus įvaikinimo srityje. Paskirties šalyse reikia paruošti būsimus tėvus, kurie ketina įvaikinti vaiką iš kitos šalies, taip pat reikia stebėti įvaikintų iš užsienio vaikų adaptacijos procesą, ypač jų psichologinę būklę;
9. ragina valstybes nares taikyti procedūrines garantijas siekiant užtikrinti, kad tarpvalstybinių įvaikinimų atvejais būtų atsižvelgiama į vaiko interesus ir į jo pagrindines teises, kaip nustatyta tarptautinėje teisėje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje; ragina valstybes nares įsteigti bendradarbiavimo sistemą, siekiant užtikrinti, kad būtų taikomos šios garantijos ir neleidžiama grobti vaikų ir parduoti arba jais prekiauti;
10. ragina valstybių narių valdžios įstaigas užtikrinti kiekvieno atskirai paimto vaiko interesų gynimą pereinamuoju laikotarpiu iki visapusiško Hagos konvencijos įgyvendinimo;
11. ragina valstybes nares įgyvendinti šiuos Vaiko teisių konvencijos principus, susijusius su tarpvalstybiniais įvaikinimais: leidimus įvaikinti teikia tik kompetentingos įstaigos, tarpvalstybiniams įvaikinimams taikomi tie patys standartai ir saugumo priemonės, taikomi įvaikinimui šalies viduje, ir ragina užtikrinti, kad susijusios šalys dėl tarpvalstybinio įvaikinimo neturėtų netinkamo finansinio pelno;
12. ragina Komisiją ir valstybes nares užtikrinti vaikų teisių taikymą ir parengti socialinę ir šeimos politiką, pagal kurią vaikų interesams būtų teikiama pirmenybė;
13. primygtinai ragina valstybes nares kreipti ypatingą dėmesį į specialiųjų poreikių turinčius vaikus, kaip antai vaikus, kuriems reikalinga medicininė priežiūra ir neįgalius vaikus, nelydimus migrantų bei pabėgėlių vaikus;
14. paveda Pirmininkui perduoti šią rezoliuciją Europos Vadovų Tarybos pirmininkui, Tarybai, Komisijai ir valstybių narių parlamentams ir vyriausybėms.
