P6_TA(2007)0508
Evropska unija in humanitarna pomoč
A6-0372/2007
Resolucija Evropskega parlamenta z dne 14. novembra 2007 o evropskem soglasju glede humanitarne pomoči ( 2007/2139(INI) )
Evropski parlament
, –
ob upoštevanju sporočila Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu z naslovom "K evropskemu soglasju glede humanitarne pomoči" ( KOM(2007)0317 ),
–
ob upoštevanju delovnega dokumenta služb Komisije, priloženega zgoraj navedenemu sporočilu Komisije, z naslovom "Poročilo o rezultatih posvetovanja glede soglasja o evropski politiki za humanitarno pomoč" ( SEK(2007)0782 ),
–
ob upoštevanju delovnega dokumenta služb Komisije, priloženega zgoraj navedenemu sporočilu Komisije, z naslovom "Poročilo o odzivih na krize – Demokratična republika Kongo, Pakistan, Libanon in Burma/Mjanmar" ( SEK(2007)0781 ),
–
ob upoštevanju Pogodbe ES, zlasti člena 179 Pogodbe,
–
ob upoštevanju sklepov predsedstva Evropskega sveta z zasedanja 21. in 22. junija 2007 v Bruslju, na katerem so določili mandat medvladne konference v Lizboni,
–
ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 1257/96 z dne 20. junija 1996 o humanitarni pomoči UL L 163, 2.7.1996, str. 1.
,
–
ob upoštevanju Odločbe Sveta 2001/792/ES, Euratom z dne 23. oktobra 2001 o vzpostavitvi mehanizma Skupnosti za pospeševanje okrepljenega sodelovanja na področju civilne zaščite UL L 297, 15.11.2001, str. 7.
,
–
ob upoštevanju ocene Generalnega direktorata Evropske komisije za humanitarno pomoč (GD ECHO) za obdobje 2000-2005 (2006),
–
ob upoštevanju medsebojnega strokovnega pregleda politike in programov razvojnega sodelovanja Evropske skupnosti (2007), ki ga je izvedel Odbor za razvojno pomoč Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD/DAC),
–
ob upoštevanju poročila Michela Barnierja "Za evropsko silo za civilno zaščito: pomoč Evrope", objavljenega maja 2006,
–
ob upoštevanju smernic Evropske unije z dne 23. decembra 2005 o spodbujanju spoštovanja mednarodnega humanitarnega prava UL C 327, 23.12.2005, str. 4.
,
–
ob upoštevanju Skupne izjave Sveta in predstavnikov vlad držav članic v okviru Sveta ter Evropskega parlamenta in Komisije o razvojni politiki Evropske unije "Evropsko soglasje" UL C 46, 24.2.2006, str. 1.
(Evropsko soglasje o razvoju),
–
ob upoštevanju sporočila Komisije "Evropska unija in Združeni narodi: izbira multilateralizma" ( KOM(2003)0526 ), v katerem poziva k vsestranski krepitvi in zbliževanju odnosov med EU in Združenimi narodi na podlagi sistematičnega političnega dialoga, večjega sodelovanja na terenu, boljšega obvladovanja in preprečevanja kriz ter strateškega partnerstva med Komisijo in izbranimi agencijami Združenih narodov;
–
ob upoštevanju Splošne deklaracije človekovih pravic, ki jo je generalna skupščina Združenih narodov sprejela 10. decembra 1948,
–
ob upoštevanju Ženevskih konvencij iz leta 1949 in njihovih dodatnih protokolov iz leta 1977,
–
ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah in izbirnega protokola glede udeležbe otrok v oboroženih spopadih, ki ju je generalna skupščina sprejela 20. novembra 1989;
–
ob upoštevanju Konvencije o pomoči v hrani, podpisani v Londonu 13. aprila 1999, s katero se je Skupnost zavezala, da bo zagotavljala nujno pomoč v hrani in se odzivala na druge potrebe po hrani v državah v razvoju Sklep Sveta 2000/421/ES z dne 13. junija 2000 o sklenitvi Konvencije o pomoči v hrani iz leta 1999 v imenu Evropske skupnosti (UL L 163, 4.7.2000, str. 37).
,
–
ob upoštevanju načel in dobre prakse človekoljubnega donatorstva (pobuda GHD), izpostavljenih v Stockholmu dne 17. junija 2003,
–
ob upoštevanju kodeksa ravnanja Rdečega križa in Rdečega polmeseca ter nevladnih organizacij v programih za odzive na nesreče iz leta 1994,
–
ob upoštevanju humanitarne listine SPHERE in minimalnih standardov v odzivih na nesreče, revidirane leta 2004,
–
ob upoštevanju načel partnerstva svetovne platforme za humanitarno pomoč, sprejetih 12. julija 2007,
–
ob upoštevanju smernic o uporabi sredstev vojaške in civilne obrambe za podporo humanitarnim dejavnostim Združenih narodov pri naravnih nesrečah (smernice iz Osla), revidiranih 27. novembra 2006,
–
ob upoštevanju smernic o uporabi sredstev vojaške in civilne obrambe za podporo humanitarnim dejavnostim Združenih narodov v zapletenih izrednih razmerah (smernice MCDA), sprejetih marca 2003,
–
ob upoštevanju Hjoškega akcijskega okvira 2005-2015, sprejetega na svetovni konferenci o zmanjšanju nesreč od 18. do 22. januarja 2005 v Kobeju (Hjogo) na Japonskem,
–
ob upoštevanju poročila "Odgovornost za zaščito", ki ga je Mednarodna komisija za posredovanje in državno suverenost sprejela decembra 2001,
–
ob upoštevanju poročila "Varnejši svet: naša skupna odgovornost", ki ga je sprejel Odbor na visoki ravni o grožnjah, izzivih in spremembah 1. decembra 2004,
–
ob upoštevanju poročila "V večji svobodi: v smeri razvoja, varnosti in človekovih pravic za vse" generalnega sekretarja Združenih narodov z dne 21. marca 2005,
–
ob upoštevanju resolucije generalne skupščine Združenih narodov št. 60/1 z dne 24. oktobra 2005, ki potrjuje, da je vsaka država odgovorna za zaščito svojih narodov pred genocidom, vojnimi zločini, etničnim čiščenjem in zločini proti človeštvu ter da je mednarodna skupnost odgovorna za pomoč pri tej zaščiti, in mednarodno skupnost zavezuje k obravnavanju in opredelitvi pojma varnosti ljudi,
–
ob upoštevanju izjave in akcijskega okvira s Fribourškega foruma v Švici 15. in 16. junija 2000,
–
ob upoštevanju pregleda humanitarnega odziva, ki ga je avgusta 2005 objavil Urad Združenih narodov za usklajevanje humanitarnih dejavnosti (OCHA),
–
ob upoštevanju svojih predhodnih resolucij o dostavi humanitarne pomoči v tretjih državah,
–
ob upoštevanju resolucije z dne 5. februarja 2002 o sporočilu Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu o usklajevanju pomoči, sanacije in razvoja – ocena UL C 284 E, 21.11.2002, str. 108.
,
–
ob upoštevanju svoje resolucije z dne 16. maja 2002 o sporočilu Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu "Gradimo učinkovito partnerstvo z Združenimi narodi na področju razvoja in humanitarnih dejavnosti" UL C 180 E, 31.7.2003, str. 538.
,
–
ob upoštevanju resolucije z dne 14. januarja 2003 o letnem poročilu Komisije o humanitarni pomoči za leto 2000 UL C 38 E, 12.2.2004, str. 85.
,
–
ob upoštevanju svoje resolucije z dne 5. septembra 2000 o sporočilu Komisije Svetu in Evropskemu parlamentu o oceni in prihodnosti humanitarnih dejavnosti Skupnosti (člen 20 Uredbe (ES) št. 1257/96) UL C 135, 7.5.2001, str. 72.
,
–
ob upoštevanju svojega stališča z dne 24. oktobra 2006 o predlogu Odločbe Sveta o vzpostavitvi mehanizma Skupnosti na področju civilne zaščite (prenova) UL C 313 E, 20.12.2006, str. 100.
,
–
ob upoštevanju svoje resolucije z dne 9. junija 2005 o reformi Združenih narodov UL C 124 E, 25.5.2006, str. 549.
,
–
ob upoštevanju člena 45 svojega Poslovnika,
–
ob upoštevanju poročila Odbora za razvoj in mnenja Odbora za zunanje zadeve ( A6-0372/2007 ),
Evropsko soglasje glede humanitarne pomoči
1.
pozdravlja zgoraj omenjeno sporočilo z naslovom "K evropskemu soglasju glede humanitarne pomoči" in pobudo za sprejetje skupne izjave (soglasje) o načelih, ciljih in strategijah EU za dostavo humanitarne pomoči tretjim državam;
2.
vztraja, da mora biti soglasje jasneje in podrobneje določeno za izboljšanje evropske humanitarne politike in zagotovitev, da EU kot donatorka humanitarne pomoči v celoti izkoristi svoje možnosti, ter meni, da mora soglasje okrepiti zavezanost Unije k zagotavljanju povezanosti humanitarne pomoči, sanacije in razvojne pomoči, pri čemer je treba upoštevati posebnosti načel, ki zanje veljajo;
3.
meni, da je treba v soglasju pojasniti, kako je mogoče najbolje združiti in uskladiti različna sredstva Skupnosti in držav članic ob upoštevanju njihovih primerjalnih prednosti;
4.
ugotavlja, da narašča število različnih akterjev, ki so vključeni v krizne humanitarne razmere, in meni, da je treba v soglasju določiti smernice glede novih tveganj in odgovore nanje ter na izzive pri izvajanju in usklajevanju ter potrditi zavezanost EU humanitarnim načelom in mednarodnemu humanitarnemu pravu; opominja, da je EU največja donatorka humanitarne pomoči na svetu; poleg tega meni, da to ustrezno potrjujejo sklepi z zasedanja Evropskega sveta 21. in 22. junija 2007, v skladu s katerimi je bila humanitarna pomoč v osnutku Lizbonske pogodbe priznana kot samostojno politično področje EU;
Del I: Vizija EU glede humanitarne pomoči
a)
Skupni cilji
5.
meni, da je treba v soglasje vključiti natančno opredelitev ciljev humanitarne pomoči EU na podlagi zgoraj omenjene Uredbe Sveta (ES) št. 1257/96 ter zgoraj navedenih načel in primerov dobre prakse človekoljubnega donatorstva (pobuda GHD), in da je treba med temi cilji posebno pozornost nameniti najbolj ranljivim skupinam, kot so ženske, otroci, invalidi, starejši in narodnostne manjšine ter begunci iz konfliktnih območij;
6.
poudarja, da mora učinkovito zagotavljanje humanitarne pomoči, vključno z nudenjem pomoči v kriznih razmerah, temeljiti na oceni razmer in potreb ter načelu, da zagotovitev sredstev za preživetje rešuje življenja, in usmerjeno mora na doseganju rezultatov; poudarja tudi, da humanitarna pomoč ni orodje za obvladovanje kriz ter jo je treba zagotavljati na pregleden način izključno na podlagi ocene dejanskih potreb in neodvisno od političnih vprašanj; posebej poudarja, da se je treba na vsak način izogniti negativnim vplivom pomoči v hrani na lokalne trge ali prihodnji odvisnosti in da bi morala ta pomoč prispevati k dolgoročni varnosti preskrbe s hrano; podpira mednarodna prizadevanja za reformo konvencije o pomoči v hrani, ki naj bi zagotovila spoštovanje teh načel;
7.
poudarja, da mora biti cilj humanitarne pomoči omogočanje samorazvoja in samooskrbe držav oziroma regij prejemnic pomoči, ne pa njihova prevelika odvisnost od dodatne pomoči ali zunanje podpore;
b)
Skupne vrednote, načela in dobra praksa
8.
poudarja, da morajo humanitarne dejavnosti EU usmerjati humanitarna načela, zapisana v načelih in dobri praksi humanitarnega donatorstva:
–
načelo človekoljubnosti, kar pomeni, da je v središču pozornosti reševanje človeških življenj in lajšanje trpljenja, kjerkoli se pojavi;
–
načelo nepristranskosti, kar pomeni ukrepanje zgolj na temelju potreb, brez diskriminacije med ali v delih prizadetega prebivalstva;
–
načelo nevtralnosti, kar pomeni, da humanitarne akcije na območju, kjer se izvajajo, ne smejo podpirati nobene strani v oboroženem spopadu ali drugačnem sporu; in
–
načelo neodvisnosti, kar pomeni, da morajo biti humanitarni cilji neodvisni od političnih, gospodarskih, vojaških ali drugih, ki bi jih lahko postavljali različni akterji v zvezi z območji, kjer se humanitarna akcija izvaja;
poleg tega se je treba pri zagotavljanju humanitarne pomoči osredotočiti na:
–
takojšnje ukrepanje, kar pomeni, da si je treba bolj prizadevati za odpravo neupravičenih zamud pri dostavi humanitarne pomoči, po potrebi pa tudi pod vprašaj postaviti morebitne zamude; in
–
učinkovitost, kar pomeni, da morajo biti rezultati jasno izmerljivi, kar omogoča demokratični nadzor;
ter meni, da si mora EU glede na svoj politični pomen in vpliv kot največja mednarodna donatorka dosledno prizadevati za spodbujanje teh načel in tako zagotoviti dostop do prizadetega prebivalstva in spoštovanje humanitarnega prostora;
9.
pozdravlja pobudo Komisije za začetek dobrega donatorskega partnerstva, ki bi spodbudil splošno humanitarno reformo in donatorje, izvajalske partnerje in upravičence združil v skupni platformi; pozdravlja tudi smernice o spodbujanju spoštovanja mednarodnega humanitarnega prava, ki jih je EU sprejela leta 2005; želi, da bi imela EU vodilno vlogo pri spremljanju zaščite, spodbujanju, razširjanju in krepitvi spoštovanja mednarodnega humanitarnega prava, tudi s strani nedržavnih akterjev, da bi se ohranil humanitarni prostor; želi, da vse države članice, ki tega še niso storile, brezpogojno sprejmejo zgoraj navedena načela in dobro prakso človekoljubnega donatorstva (pobuda GHD); poudarja, da je treba ta načela izvajati v praksi, njihovo upoštevanje pa morajo redno (vsaki dve leti) oceniti institucije EU in stalni poročevalec Parlamenta za humanitarno pomoč;
10.
meni, da se je treba bolj osredotočiti na varnost in zaščito humanitarnih delavcev, ki se morajo pogosto odpravljati na nevarna območja; obžaluje, da so ti delavci prepogosto žrtve nesmiselnega nasilja, zaprti ali zajeti kot talci; odločno obsoja vsakršna dejanja, uperjena proti humanitarnim delavcem;
11.
ugotavlja, da so Združeni narodi v omenjeni resoluciji št. 60/1 sprejeli koncept "odgovornost za zaščito" zaradi vedno več kršitev mednarodnega humanitarnega prava in človekovih pravic in zaradi nezmožnosti ali nepripravljenosti vlad, da zaščitijo svoje državljane; opozarja, da je humanitarna pomoč eden od načinov, ki jih ima na voljo mednarodna skupnost za svoj prispevek k zaščiti ogroženega prebivalstva, ter poudarja skrb EU, da se odzove na takšne kršitve; poziva k temeljiti politični razpravi v državah članicah in institucijah Unije o pravici ali celo dolžnosti intervencije v primeru resne kršitve mednarodnega humanitarnega prava in/ali človekovih pravic; meni, da bi v tej politični razpravi morali upoštevati tudi ugotovitve in priporočila iz omenjenega poročila mednarodne komisije o intervencijah in državni pomoči v zvezi z "odgovornostjo za zaščito" z decembra 2001;
12.
meni, da bi morala Unija pripraviti pobude za uresničitev koncepta "odgovornost za zaščito" in dati prednost preventivnemu delovanju, civilnim sredstvom in podpori vladam tretjih držav pri izpolnjevanju njihove dolžnosti zaščite prebivalstva; poudarja, da se lahko prisilni ukrepi, kar zadeva tudi vojaško intervencijo, uporabijo le kot zadnja možnost in ob upoštevanju določil mednarodnega prava; še zlasti želi ponovno opozoriti, da bi moral varnostni svet vsakič, ko proučuje možnost uporabe sile, upoštevati pet meril upravičenosti, ki jih je 21. marca 2005 v svojem zgoraj navedenem poročilu predlagal generalni sekretar Združenih narodov in podprl Parlament, in sicer: stopnja ogroženosti, pravi namen, zadnja možnost, sorazmerna sredstva in razumne možnosti za uspeh; soglaša, da je treba načela v zvezi z uporabo sile in njeno odobritvijo določiti v posebni resoluciji varnostnega sveta;
Del II: Prenos načel v prakso: skupni okvir za humanitarno pomoč EU
a)
Usklajevanje, skladnost in dopolnjevanje v EU
13.
meni, da mora soglasje vsebovati načela usklajevanja, skladnosti politike, dopolnjevanja in uskladitve postopkov med državami članicami, kot je že določeno v navedenem evropskem soglasju o razvoju, ter da mora Skupnost v celoti uporabiti člen 10 omenjene Uredbe (ES) št. 1257/96 in izkoristiti zmogljivosti GD ECHO in njegovo povezovalno vlogo; kljub temu poudarja, da morajo mehanizmi EU za usklajevanje okrepiti prizadevanja Združenih narodov, zlasti urada za usklajevanje humanitarne pomoči (OCHA), za mednarodno usklajevanje delovanja, ne pa ga podvajati, ter v to vključiti nacionalne in lokalne organe; Unijo poziva, naj oblikuje atlas donatorjev humanitarne pomoči EU, podobno kot v primeru razvojne pomoči Unije;
14.
pozdravlja priznanje v sklepih predsedstva Evropskega sveta v Bruslju z dne 21. in 22. junija 2007, da je treba politiko humanitarne pomoči opredeliti kot samostojno politiko EU, in meni, da bi morale Skupnost in države članice spodbujati strateško politično razpravo o humanitarnih dejavnostih v ustreznem forumu Sveta z vzpostavitvijo posebne delovne skupine Sveta (npr. delovne skupine Sveta za humanitarno pomoč (COHUMA)), ki bi oblikovala metode za hitro in usklajeno zagotavljanje pomoči;
b)
Zagotavljanje ustrezne in učinkovite pomoči
15.
meni, da se mora EU s soglasjem odločno zavezati k ustreznemu zagotavljanju humanitarne pomoči ter ustrezni predvidljivosti in prilagodljivosti financiranja na podlagi ustreznih letnih predhodnih proračunskih določb; poudarja, da bi morala EU dajati prednost kriznim humanitarnim razmeram, ki prejemajo premalo sredstev, so zanemarjene ali pozabljene; treba bi bilo tudi proučiti inovativne mehanizme za boljšo oceno razkoraka med potrebami in obstoječimi sredstvi ter poskrbeti za splošne humanitarne potrebe;
16.
meni, da mora EU izraziti jasno stališče glede splošnega postopka reforme humanitarnega sistema ter zlasti podpreti Osrednji sklad za hitro odzivanje (CERF) kot koristen dodatek k obstoječim finančnim instrumentom, kjer predstavlja dodatni vir financiranja, vendar ne usmeri podpore na druge humanitarne operacije in partnerje; dalje meni, da mora EU pozdraviti področni pristop in spodbuditi vključitev številnih humanitarnih akterjev;
17.
pozdravlja predlog Komisije o ustanovitvi skupnega okvira EU za ocenjevanje potreb in izmenjavo strokovnih analiz ter opozarja, da mora dati EU prednost lokalnim in regionalnim virom, kadar je to mogoče;
18.
poudarja, da je v nujnih razmerah, zlasti v primeru naravnih nesreč, prvih 48 ur bistvenega pomena za reševanje življenj, da pa se je izkazalo, da mednarodna skupnost pri takojšnjem odzivu ni dovolj učinkovita; meni, da bi se EU morala s tem izzivom soočiti in po eni strani okrepiti preprečevanje, pripravljenost in odzivno sposobnost na lokalni ravni, po drugi pa izboljšati usklajevanje, mehanizme zgodnjega opozarjanja in predhodno pripravo materiala in zalog na mednarodni ravni; poziva EU, naj podpre in dopolnjuje mednarodna prizadevanja urada OCHA in Združenih narodov za okrepitev hitrih odzivnih sposobnosti, pa tudi takojšnje financiranje in zagotavljanje posebnih ekip za hitro ukrepanje;
19.
meni, da bi morala EU povečati naložbe v razumevanje in spremljanje faktorjev, ki vplivajo na ranljivost prebivalstva; še posebej EU poziva, da se v vseh humanitarnih operacijah odzove na nujne zdravstvene potrebe, zlasti kar zadeva reproduktivno zdravje, in sicer v skladu s standardi SPHERE;
20.
podpira prizadevanja mednarodne zveze in nacionalnih združenj Rdečega križa in Rdečega polmeseca, da bi ugotovili težave in pripravili priporočila na področju mednarodnih zakonov, predpisov in načel za odzive na nesreče, ter pričakuje pozitivne rezultate 30. mednarodne konference Rdečega križa in Rdečega polmeseca, ki bo potekala novembra 2007;
c)
Raznolikost in kakovost partnerstva
21.
pozdravlja predloge Komisije, da se poudari podpora EU velikemu številu izvajalskih partnerjev, zlasti nevladnim organizacijam, Združenim narodom in gibanju Rdeči križ/Rdeči polmesec, ter podpira merila za izbiro partnerjev, ki jih je predlgala; poziva Komisijo, naj nudi pomoč izvajalskim agencijam iz novih držav članic (EU-12, tj. desetih držav članic, ki so k EU pristopile leta 2004, ter Bolgarije in Romunije, ki sta pristopili leta 2007), da začnejo v celoti izvajati dejavnosti na področju zagotavljanja humanitarne pomoči; meni, da je treba v soglasju priznati in dodatno opredeliti različne vloge, pooblastila in primerjalne prednosti različnih humanitarnih udeležencev, da bi preprečili navzkrižje pooblastil in tekmovanje za pridobitev sredstev, ter da mora EU podpirati krepitev zmogljivosti v humanitarni skupnosti, pri tem pa posebno pozornost nameniti zmogljivostim lokalnih in regionalnih organov; meni, da je treba posebno pozornost nameniti vlogi nevladnih organizacij, nacionalnih združenjem Rdečega kriza in Rdečega polmeseca ter civilne družbe na severu in jugu, ne le pri dostavljanju pomoči, ampak tudi pri oblikovanju politike, ki bi upoštevala dejanske potrebe in skrbi lokalnih partnerjev na jugu, ter pri pridobivanju podpore evropskih državljanov;
22.
meni, da bi morala EU oblikovati strategije za povezavo z netradicionalnimi donatorji, katerih financiranje je pogosto namensko in/ali pogojeno, da se spodbujajo model pomoči, ki temelji na potrebah, načela mednarodnega humanitarnega prava in koncept partnerstva; pri tem pa poudarja, da ti novi viri financiranja ne smejo voditi v zmanjševanje sredstev, ki jih nakazujejo države članice EU in Komisija;
23.
meni, da bi se morala humanitarna pomoč Unije izvajati preko humanitarnih organizacij, ki v celoti upoštevajo dobro prakso in pri svojem humanitarnem delu spoštujejo načela odgovornosti, uspešnosti in učinkovitosti;
d)
Učinkovitost, kakovost in odgovornost
24.
meni, da je odgovornost do skupnosti, ki jih prizadenejo nesreče in so glavni upravičenci, jedro ocenjevanja učinkovitosti humanitarne pomoči ter da je treba v soglasju to načelo ustrezno izraziti; zlasti meni, da mora EU nevladne organizacije spodbujati k izvajanju prostovoljnih pobud za ugotavljanje odgovornosti;
25.
meni, da bi morala Unija spodbujati uporabo smernic in načel medagencijskega stalnega odbora v zvezi s humanitarnimi dejavnostmi, usmeritvenih načel o notranji razseljenosti, kodeks ravnanja za Rdeči križ, Rdeči polmesec in nevladne organizacije v programih za odzive na nesreče iz leta 1994 in humanitarne listine (SPHERE);
e)
Uporaba sredstev in zmogljivosti civilne zaščite ter vojske zunaj ozemlja EU
26.
ponovno trdi, da morajo biti sredstva in zmogljivosti vojaške in civilne zaščite razporejeni na način, ki dopolnjuje in podpira delo humanitarnih organizacij, hkrati pa morajo biti omejeni na primere ali območja, na katerih lahko zagotovijo dejansko dodano vrednost, in sicer na podlagi temeljite ocene razmer;
27.
meni, da bi morala EU jasno opredeliti vlogo in pooblastila civilne zaščite in vojske v humanitarnih operacijah ter poskrbeti za njuno spoštovanje, zlasti v konfliktnih razmerah, v katerih sta nepristranskost in neodvisnost temeljnega pomena za omogočanje varnega dostopa do žrtev nesreč in učinkovite dostave humanitarne pomoči;
28.
verjame, da se mora EU zavezati dejavnemu zavzemanju, da bi smernice MCDA in smernice iz Osla izvajali vsi udeleženci humanitarnih operacij, ter zagotoviti, da se ne zmanjša vrednosti glavnih načel teh smernic;
29.
meni, da je treba v skladu z mednarodnimi smernicami pomoč državnih sredstev civilne zaščite v zapletenih izrednih razmerah nuditi zgolj v izjemnih primerih, vojaška sredstva in zmogljivosti v podporo humanitarnim operacijam pa je treba uporabiti le kot zadnjo možnost, in sicer v obeh primerih vedno pod vodstvom humanitarnih organizacij Združenih narodov, pač glede na načelo, da je v konfliktnih razmerah treba ravnati pazljivo;
f)
Spodbujanje zmanjševanja tveganja nesreč in pripravljenosti na nesreče
30.
ugotavlja, da narašča število in pogostost naravnih nesreč ter njihov uničevalni vpliv; pri tem se zaveda, da je vse težje razlikovati med naravnimi nesrečami in nesrečami, ki jih povzroči človek; priznava, da je tveganje v enaki meri pogojeno s človeškimi dejavnostmi in pomanjkljivim načrtovanjem kot z naravnimi nesrečami; poziva k časovno jasno opredeljeni strategiji za vključevanje zmanjšanja tveganja nesreč v vso razvojno in humanitarno pomoč EU v skladu s Hjoškim akcijskim okvirom; se zaveda, da lahko razvojna pomoč brez izvajanja strategije zmanjšanja tveganja nesreč nenamerno poveča izpostavljenost nesrečam;
31.
opozarja na velikanski izziv, ki ga bodo v prihodnosti sprožile podnebne spremembe v obliki izrednih vremenskih pogojev in upadanja naravnih virov, kar bo za seboj potegnilo hude varnostne in razvojne posledice od večje ranljivosti revnih in nasilnih konfliktov do usihanja naravnih virov in masovnih migracijskih tokov; opozarja, da so zaradi podnebnih sprememb ogrožena prizadevanja za zmanjšanje revščine in izpolnitev razvojnih ciljev tisočletja, zato poziva, da se zmanjšanje tveganja nesreč in prilagoditveni ukrepi vključijo v strategije za zmanjševanje revščine (strateški dokumenti za zmanjševanje revščine); poudarja, da morajo intervencije za zmanjšanje tveganja nesreč s ciljem omejevanja vzrokov ranljivosti, če naj bodo učinkovite, pomembno sovpadati s prizadevanji za ublažitev podnebnih sprememb in prilagajanje nanje;
32.
poudarja, da bi morale strategije za zmanjšanje tveganja nesreč, temelječe na Hjoškem akcijskem okviru, dolgoročno podpirati prizadevanja lokalnih skupnosti in oblasti za manjšo izpostavljenost nesrečam, kot je bilo to predlagano po izkušnjah mehanizma financiranja in programa za pripravljenost na nesreče GD ECHO (DIPECHO);
33.
poziva EU, da v okviru humanitarne pomoči nameni vsaj 10 % dodatnih proračunskih sredstev za namene zmanjšanja tveganja nesreč in da bistveno poveča vire za zmanjšanje tveganja nesreč v okviru proračunskih sredstev za razvojno pomoč; vztraja, da je treba srednjeročno in dolgoročno spremeniti pristop mednarodne humanitarne pomoči in bistveno okrepiti zmanjšanje tveganja nesreč;
g)
Okrepitev povezave z ostalimi instrumenti pomoči
34.
poziva EU, da skupaj z mednarodnimi humanitarnimi udeleženci oblikuje smernice za okrepitev usklajevanja nujne pomoči, rehabilitacije in razvoja, s čimer bi se preprečile mogoče pomanjkljivosti med stopnjami nujnega ukrepanja, rehabilitacije in razvoja na podlagi dobre prakse in pridobljenih izkušenj ob upoštevanju različnih pristopov; meni, da bi morala Unija ta pristop osnovati na načelu "neškodovanja" in desetih načelih "boljše ponovne izgradnje"; poudarja, da je cilj premostiti vrzeli med humanitarno in razvojno pomočjo s čim boljšo uporabo različnih finančnih instrumentov EU;
35.
se zaveda tudi, da razvojni in humanitarni delavci ne poznajo dobro in se pomanjkljivo zavedajo povezanosti med humanitarno pomočjo in razvojem; EU poziva, da si kot prednostno nalogo zastavi pripravo programov usposabljanja s tega področja za zaposlene;
36.
poudarja potrebo po pojasnitvi povezave med ukrepi, ki jih Komisija podpira na podlagi instrumenta stabilnosti za preprečevanje, obvladovanje in reševanje kriz (kot so razoroževanje, demobilizacija, razminiranje, ponovno vključevanje razseljenih oseb/beguncev itd.), ter ukrepi, ki jih istočasno izvaja GD ECHO ob upoštevanju svojega mandata in humanitarnih načel;
h)
Izvajanje soglasja glede humanitarne pomoči
37.
poziva, da se v soglasje glede humanitarne pomoči vključi obsežen in konkreten načrt za izvajanje, vključno s časovnim načrtom za glavne projekte in pobude, ki bi jih sprožili donatorji EU v naslednjih petih letih;
38.
poziva k rednemu ocenjevanju izvajanja in razvoja soglasja, pri čemer mora v celoti in ne enaki ravni kot druge institucije sodelovati Parlament; poziva k ustanovitvi posebnega medinstitucionalnega organa in strukturiranega dialoga s Parlamentom na tem področju;
o
o o
39.
naroči svojemu predsedniku, naj to resolucijo posreduje Svetu in Komisiji.
