9.9.2009 B7-0032/2009 PREDLOG RESOLUCIJE k izjavam Sveta in Komisije
v skladu s členom 110(2) poslovnika
o vrhunskem srečanju skupine G20 v Pittsburghu
Lothar Bisky
in
Jürgen Klute
v imenu skupine GUE/NGL
PE428.636v01-00 B7‑0032/2009 Resolucija Evropskega parlamenta o vrhunskem srečanju skupine G20 v Pittsburghu
Evropski parlament ,
– ob upoštevanju sklepov z vrhunskega srečanja skupine G20 v Londonu 2. in 3. aprila 2009,
– ob upoštevanju poročila skupine strokovnjakov na visoki ravni za finančni nadzor EU pod vodstvom Jacquesa de Larosièra z dne 25. februarja 2009 za obravnavo na spomladanskem Evropskem svetu,
– ob upoštevanju svoje zakonodajne resolucije z dne 6. maja 2009 o predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES glede bank, pridruženih centralnim institucijam, nekaterih postavk lastnih sredstev, velikih izpostavljenosti, nadzornih režimov in kriznega upravljanja,
– ob upoštevanju sporočila Komisije o evropskem finančnem nadzoru ( KOM(2009)0252 ),
– ob upoštevanju predloga Komisije o upraviteljih alternativnih investicijskih skladov ( KOM(2009)0207 ),
– ob upoštevanju sklepov s srečanja finančnih ministrov skupine G20 v Londonu 4. in 5. septembra 2009,
– ob upoštevanju člena 110(2) svojega poslovnika,
A. ker se je svet znašel v resni in globoki recesiji in še zmeraj ni jasno, ali bo ta prerasla v depresijo, primerljivo z nočno moro iz tridesetih let prejšnjega stoletja,
B. ker je sedanja recesija najgloblja po drugi svetovni vojni, saj je neusmiljeno skrčila gospodarstva skupine sedmih najrazvitejših držav (G7) in se bo letošnji BDP po napovedih OECD zmanjšal za 3,7 %,
C. ker je zlom finančnega sistema dejanskemu gospodarstvu povzročil težave, kot so številne izgube delovnih mest, poslabšanje življenjskega standarda, izguba hiš in izredni pritiski na pokojnine in sisteme socialne varnosti,
D. ker ljudje iz revnejših držav najbolj trpijo; več sto milijonov prebivalcev teh držav trpi zaradi visokih cen hrane, po napovedih pa bo zaradi recesije letos brez zaposlitve ostalo več kot 50 milijonov ljudi, dodatnih 200 milijonov pa jih bo recesija pahnila v popolno revščino, zaradi česar se porajajo dvomi, ali bo mogoče doseči razvojne cilje tisočletja ZN za zmanjšanje revščine; poudarja, da bodo morale razvite države nameniti precej večji delež sredstev za dosego teh ciljev,
E. ker je bila vedno večja nesorazmernost pri razporeditvi dohodka in bogastva (naraščanje dobička družb in bogastva posameznikov, strmo padanje deleža delavcev v nacionalnem dohodku) v zadnjih 30 letih glavna gonilna sila velikanske rasti naložb na finančnih trgih in prenapihnjenih cen premoženja; ker so se neoliberalne politike liberalizacije finančnih trgov in kratkoročni pristop povečevanja vrednosti delnic za vsako ceno izkazale kot popolnoma zgrešene,
F. ker finančna in gospodarska kriza jasno izpodbija prepričanje političnih in poslovnih voditeljev ter glavnih ekonomistov, da „prosti trg najbolje ve“ ter da prosto delovanje tržnih sil zagotavlja učinkovito in uspešno porazdelitev sredstev,
G. ker finančna kriza in recesija „dejanskega gospodarstva“, v povezavi z drugimi strukturnimi dejavniki (podnebne spremembe in onesnaževanje okolja, kriza zaradi pomanjkanja hrane in energetska kriza, trgovina itd.) kažeta, da gre za sistemsko krizo sodobnega kapitalizma,
H. ker je treba zaradi sedanje krize še toliko bolj združiti gospodarsko in politično moč po vsem svetu, da bi z usklajeno fiskalno politiko odpravili krizo in obvladali finančne trge; ker tradicionalni zahodni svet, zlasti ZDA, Japonska in EU, ne more več sam reševati problemov; ker se je pričakovalo, da se bo z vrhunskim srečanjem skupine G20 začela vzpostavitev nove svetovne gospodarske ureditve, kjer bi pomembno vlogo imele razvijajoče se države,
Nova finančna ureditev
1. obžaluje dejstvo, da državam članicam skupine G20 ni uspelo doseči cilja, ki so si ga same zadale na prvem vrhunskem srečanju skupine G20 v Londonu aprila 2009, ko so se zavezale, da bodo sprejele takojšnje in učinkovite ukrepe za uvedbo pravil „nove gospodarske ureditve“; meni, da sta nujno potrebni socializacija bančnega sektorja in vzpostavitev skupine finančnih institucij v javni lasti, da se krediti preusmerijo proti socialno in okoljsko koristnim naložbam, ki bi ustvarile kakovostna delovna mesta; meni, da mora sprejemanje odločitev o kreditni politiki finančnega sektorja priti pod demokratičen javni nadzor in vključevati demokratično sodelovanje zaposlenih in potrošnikov;
2. obsoja dejstvo, da medtem še ni bila opredeljena struktura tovrstne nove ureditve; meni, da je sporočilo Komisije o evropskem finančnem nadzoru z maja 2009 le pomanjkljiv osnutek načrta predlagane nove ureditve; je razočaran nad državami članicami in Komisijo, ker so tratile čas in se niso ustrezno pripravile; ostro kritizira vsesplošno razširjeno prepričanje, ki vlada med evropskimi politiki, češ da bi obširnejši in strožji nadzor le pretresel finančne trge oziroma jim celo škodil;
3. je seznanjen s predlogom direktive Komisije o upraviteljih alternativnih investicijskih skladov z julija 2009 in meni, da gre za prvi, a le majhen korak proti obvladovanju finančnih tveganj; ne odobrava takojšnjega ostrega lobiranja mesta London in drugih interesnih skupin zoper cilje te direktive, saj jih pri tem vodijo predvsem njihovi omejeni in sebični interesi; je zaskrbljen, ker bodo v področju uporabe direktive zajeti le menedžerji, ne pa sredstva;
4. kritizira dejstvo, da bosta na podlagi svežnja za finančni nadzor, s katerim bo na predlog Komisije ustanovljen evropski organ za tveganja, urejanje in nadzor pokrivala le sistemsko pomembne finančne institucije, instrumente in trge; poudarja, da je potrebna strožja zakonska ureditev, s katero bi preprečili tveganja, ki jih povzročajo obstoječi ali novi tvegani finančni proizvodi (kot so skladi hedge, zasebni delniški skladi, izvedeni finančni instrumenti na blago ipd.), in meni, da bi bilo treba tovrstne proizvode prepovedati ali pa močno omejiti in nadzorovati trgovanje z njimi;
5. ostro kritizira tudi stališče, da naj bi urejanje preprečilo samo pretirane finančne vzvode; meni, da je treba glede tega uvesti stroge omejitve za vse regulirane finančne institucije; poziva k strogi omejitvi prevzemov s finančnim vzvodom in zunajborznega trgovanja z izvedenimi finančnimi instrumenti in, kar je izjemno pomembno, strožjim kapitalskim zahtevam;
6. poudarja, da pokojninskim skladom, zlasti poklicnim pokojninskim skladom, ne bi smeli dovoliti naložb v finančne proizvode, kot so skladi hedge ali zasebni delniški skladi, ki pomenijo sistemsko tveganje, ker bi lahko imel stečaj teh skladov katastrofalne posledice za pokojninske pravice ljudi;
7. podpira predlog za jasno opredeljena izplačila nagrad bankirjem in omejitev pretiranih plač; poudarja, da je nujno treba omejiti višino nagrad že tako ali tako dobro plačanih bankirjev; kritizira izid srečanja finančnih ministrov skupine G20 v Londonu o smernicah za izplačevanje nagrad bankirjem, saj smernice ne navajajo zgornje meje za znesek, ki ga je mogoče izplačati posamezniku; je prepričan, da za krizo ne gre kriviti le pohlepnih menedžerjev iz finančne industrije, pač pa v enaki meri tudi vlado ZDA, vlade skoraj vseh držav članic EU ter institucije EU; vsi navedeni so namreč spodbujali liberalizacijo finančnih trgov; domneva, da so bila zavezujoča pravila glede izplačevanja nagrad predlagana tudi kot nekakšno pomirjevalno sporočilo javnosti, da so ukrepi v teku;
8. pozdravlja dogovor, ki so ga dosegli finančni ministri skupine držav G20, da morajo banke zadržati določen delež posojil, ki jih preoblikujejo in prodajo kot s premoženjem zavarovane vrednostne papirje, obžaluje pa dejstvo, da v dogovoru nista dorečena izvajanje in izvrševanje; v zvezi s tem ostro kritizira stališče večine v Evropskem parlamentu, ki je predlagala stopnjo listinjenja posojil v višini zgolj 5 %;
9. poudarja, da so vlade po vsem svetu bankam in finančnim institucijam odobrile ogromne količine pomoči; v zvezi s tem ugotavlja, da so države članice EU za ukrepe državne pomoči ali jamstva odobrile sredstva v skupni višini 363,1 milijarde EUR (kar je enako 30,5 % BDP EU); kritizira dejstvo, da zaradi take politike prihaja do podružbljanja izgub finančnega sektorja; namesto tega poziva k ukrepom, kot je na primer nakup želenega bančnega premoženja, in usmeritvi proti trajnostni nacionalizaciji zdravega bančnega premoženja;
10. poudarja, da je treba poostriti pravila o bonitetnih agencijah in poostriti nadzor nad tovrstnimi agencijami po vsem svetu; prav tako poudarja potrebo po ustanovitvi javne evropske bonitetne agencije za odpravljanje navzkrižij interesov, ki ovirajo postopek ocenjevanja bonitete;
11. meni, da mora finančni sektor znova dobiti svojo prvotno vlogo in delovati predvsem in zlasti v interesu javnosti, se sprijazniti z nižjimi donosi in sprejeti sisteme nagrajevanja, oblikovane za preprečevanje tveganja in dosego dolgoročnih ciljev, ne pa kratkoročnih dobičkov; poudarja, da je finančna industrija v industrializiranih državah, zlasti nekaterih državah članicah EU, prevelika, da bi delovala v dobro družbe, in jo je treba zmanjšati, to pa bi bilo mogoče izpeljati z uvedbo Tobinovega davka na finančne transakcije in pretok kapitala;
12. odločno poziva voditelje držav skupine G20, naj z odločnimi in usklajenimi ukrepi izkoreninijo davčne oaze, utajo davkov in nezakonit beg kapitala; spominja voditelje na obljubo, ki so jo dali na prvem vrhunskem srečanju skupine G20, da je „doba bančne tajnosti končana“; zato poudarja, da morajo nadnacionalne družbe razkriti svoj dobiček;
Usmerjanje trgov, boj proti gospodarski depresiji ter zagotovitev delovnih mest in pravic
13. poziva k usklajeni mednarodni politiki za utrditev gospodarstva zaradi recesije, ukrepanje proti podnebnim spremembam, izboljšanje okoljsko in socialno trajnostnega razvoja, okrepitev javnih storitev ter spodbujanje polne zaposlenosti, temelječe na kakovostnih delovnih mestih in socialnih pravicah; poudarja, da je treba na vrhunskem srečanju skupine G20 pripraviti mednarodno usklajevanje obnovitvenih načrtov vsaj za ZDA, EU, Kitajsko, Indijo, Brazilijo, Rusijo in Japonsko in se tako zoperstaviti upadu gospodarskih dejavnosti in zaposlovanja, namesto da so države članice pri boju s krizo prepuščene same sebi; poudarja, da morajo države z ogromnim zunanjetrgovinskim presežkom oživiti svoja gospodarstva in povečati notranje povpraševanje ter da je treba z usklajeno politiko na svetovni ravni zajeziti močna neravnovesja v svetovnem gospodarstvu;
14. kritizira dejstvo, da je evropski načrt za oživitev gospodarska premalo drzen, da bi lahko preprečil masovna odpuščanja, prav tako pa še zdaleč ne predstavlja političnega odziva, ki bi bil potreben; ostro kritizira dejstvo, da ni videti pravega usklajenega evropskega ukrepanja, ko gre za različne nacionalne obnovitvene načrte, pač pa smo priča politiki po načelu „prosjači svojega soseda“ s konkurenčnimi nacionalnimi sistemi; poziva Komisijo in Svet, naj pripravita dodatni evropski investicijski program za trajnostni razvoj, zaposlovanje in socialno vključenost, ki bo znašal vsaj 1% BDP EU in ki bi ga dopolnili s podobnimi javnimi investicijskimi programi držav članic, da bi utrdili gospodarstvo, ukrepali proti podnebnim spremembam ter spodbujali polno zaposlenost, temelječo na kakovostnih delovnih mestih in socialnih pravicah; kritizira dejstvo, da so trenutno zaveze EU glede politike enakosti spolov v razvoju evropskega načrta za oživitev gospodarska postavljene na stranski tir; zahteva, da morajo ukrepi proti finančni krizi upoštevati tudi vidik enakosti spolov in da je treba povečati naložbe v človeški kapital, javni sektor in varstvene storitve, torej sektorje, ki bi prispevali k razvoju trajnejšega in socialnega gospodarstva v Evropi ter zmanjšale razlike in revščino;
15. poudarja, da začetek ponujanja premije za razrez vozil, ki so jo najprej vpeljali v Nemčiji, nato pa še v nekaterih drugih državah članicah EU, kaže na potrebo po nadomestnih politikah, s katerimi bi spodbudili avtomobilski sektor k zagotovitvi okoljsko trajnostnih storitev mobilnosti, ohranitvi obstoječih delovnih mest ter odprtju izjemno kakovostnih novih mest;
16. kritizira namero nekaterih držav članic, Sveta ECOFIN in Evropske centralne banke, da bi že v zgodnji fazi prenehali izvajati nujne ukrepe, kot so višja poraba vlad, nižje obresti in povečevanje količine denarja v obtoku; poudarja, da bi z izvedbo prenagljene strategije izstopa, s katero bi hitro zmanjšali proračunski primanjkljaj na 3 % BDP, ponovili politične napake japonske vlade v devetdesetih letih, gospodarstvo pahnili na pot deflacije ter ogrozili gospodarsko okrevanje po vsem svetu;
17. poudarja, da sodeč po vseh pokazateljih krize še ni konec; v zvezi s tem svari pred ponovitvijo napak, storjenih med veliko depresijo; opozarja na poziv Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj, da bodo morale vlade nadaljevati s spodbujanjem gospodarstva, saj čedalje večja brezposelnost in šibki nepremičninski trgi še naprej preprečujejo povečanje zasebnega povpraševanja, in da je treba v sedanjih okoliščinah ohraniti trenutno nizko obrestno mero; opozarja na možnosti, s katerimi je mogoče sedaj preobraziti gospodarstvo, in sicer z obsežnimi naložbami v „zelena“ in „bela“ delovna mesta na področju trajnostnega razvoja, javnih storitev in nege ter s spodbujanjem skrajšanega delovnega časa brez nižanja plačila, s čimer bi se borili proti brezposelnosti, zaposlenim pa omogočili uskladitev poklicnega in zasebnega življenja;
18. opozarja, da je kriza zelo hudo prizadela nekatere države članice v srednji in vzhodni Evropi in se zato soočajo s težavami pri dostopu do kreditov in novih naložb; kritizira dejstvo, da so bile te države članice EU izročene na milost in nemilost Mednarodnemu denarnemu skladu in njegovim uničevalnim programom za strukturno prilagajanje; poziva prepoved antisocialnih programov Mednarodnega denarnega sklada v Evropi; poudarja, da bi moral Evropski denarni sklad vladam, ki ne morejo financirati svojega proračunskega primanjkljaja ali podaljšati zapadlih dolgov, ponuditi posojila v sili; zato kritizira namero skupine G20, da bo podprla Mednarodni denarni sklad s svežimi sredstvi; poziva predsedstvo in Komisijo, naj potrdita analizo in predloge sprememb, ki jih je podal odbor strokovnjakov ZN za reformo mednarodnega monetarnega sistema pod vodstvom Josepha Stiglitza;
19. je zaskrbljen nad politiko Mednarodnega denarnega sklada in EU do držav članic Madžarske, Romunije in Latvije ter poudarja, da programi za strukturno prilagajanje Mednarodnega monetarnega sklada in pogoji za finančno pomoč EU državam članicam navedenim državam vsiljujejo zniževanje plač, rušijo pravno državo, kratijo pravice delavcev, zmanjšujejo socialne izdatke in slabšajo javne storitve; poudarja, da bo takšno pogojevanje oslabilo samodejne stabilizatorje v teh državah v času recesije, pahnilo njihovo gospodarstvo na pot deflacije in podaljšalo krizo; kritizira dejstvo, da se podobna kontraproduktivna politika izvaja tudi v drugih državah članicah EU, na primer na Irskem in v nekaterih baltskih državah;
20. poudarja, da je treba finančno pomoč EU za te države članice pogojevati s skladnostjo z načeli evropskega socialnega modela, vključno z načelom pravičnosti pri razdeljevanju, trdnimi pravicami delavcev in pravičnimi davčnimi sistemi, v katerih največje davčno breme nosijo ljudje z najvišjimi dohodki;
21. meni, da obstaja nujna potreba, da se preprečijo izjemno nizki davki v nekaterih državah članicah, saj gre za politiko, ki spodkopava temelje za prihodke javnih financ; sklepa, da potrebujemo evropsko agendo za boj proti davčnim oazam, ničnim ali skoraj ničnim davkom in sistemom pavšalnih davkov ter za tesno sodelovanje na področju davka od dobička podjetij, davka od kapitalskih dobičkov in davka na premoženje; predlaga, da se resno razmisli o svetovnem ali vsaj evropskem davku za finančne transakcije;
22. kritizira zavezo skupine G20 o zagotovitvi ambicioznega zaključka razvojnih pogajanj iz Dohe; poudarja, da bi ta razširil sistem trgovinskih pravil, ki škodijo gospodarstvom držav v razvoju in posegajo na področje njihove notranje politike; poziva k opustitvi pogajanj o javnih naročilih, pravicah intelektualne lastnine ter liberalizaciji naložb in storitev, saj ta služijo samo interesu razvitih držav, ovirajo zagotavljanje javnih storitev ter ogrožajo gospodarsko in finančno stabilnost;
23. naroča svojemu predsedniku, naj to resolucijo posreduje voditeljem skupine G20, Svetu, Komisiji, Euroskupini, Evropski centralni banki, parlamentom držav članic, Odboru regij in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru.
