9. 2. 2011 B7-0106/2011 PREDLOG RESOLUCIJE ob zaključku razprave o izjavah Sveta in Komisije
v skladu s členom 110(2) poslovnika
o Evropi 2020
Lothar Bisky
,
Cornelia Ernst
,
Thomas Händel
,
Jacky Hénin
,
Patrick Le Hyaric
,
Marisa Matias
,
Willy Meyer
,
Miguel Portas
,
Alfreds Rubiks
,
Eva-Britt Svensson
,
Rui Tavares
,
Marie-Christine Vergiat
,
Sabine Wils
,
Gabriele Zimmer
, Nikolaos Huntis (
Nikolaos Chountis
),
Jürgen Klute
,
Ilda Figueiredo
, Kiriakos Triantafilidis (
Kyriacos Triantaphyllides
)
v imenu skupine GUE/NGL
PE459.638v01-00 B7‑0106/2011 Resolucija Evropskega parlamenta o Evropi 2020
Evropski parlament ,
– ob upoštevanju integriranih smernic Evropa 2020, ki jih je sprejel Svet leta 2010 (del I – Širše smernice ekonomskih politik, del II – Smernice za zaposlovanje),
– ob upoštevanju sklepov Sveta z dne 17. junija 2010 (strategija Evropa 2010), 16. decembra 2020 (gospodarsko upravljanje) in 4. februarja 2011 (energetska politika v okviru strategije Evropa 2020, inovacije),
– ob upoštevanju predlogov Komisije z dne 29. septembra 2010 o zakonodajnem svežnju o gospodarskem upravljanju (postopek v zvezi s čezmernim primanjkljajem, odpravljanje makroekonomskih ravnovesij),
– ob upoštevanju sporočila Komisije z naslovom Letni pregled rasti: spodbujanje ukrepov EU za celovit odziv na krizo (KOM(2011) 11 konč.),
– ob upoštevanju člena 110(2) svojega poslovnika,
A. ker je Komisija z letnim pregledom rasti začela prvi cikel evropskega semestra, kakor ga je 7. septembra 2010 odobril Evropski svet in ki se osredotoča na predhodno usklajevanje proračunskih in ekonomskih politik v skladu s paktom za stabilnost in rast na eni strani in strategijo Evropa 2020 na drugi, ker naj bi Svet na zasedanju marca 2011 podal smernice za politike držav članic na obeh področjih,
B. ker Komisija optimistično napoveduje, da se kažejo znaki okrevanja gospodarstva, čeprav ti še niso enakomerni; ker se je večina držav članic leta 2010 soočala in se še sooča z gospodarsko stagnacijo, nekatere so padle v novo, še hujšo recesijo, druge so imele stalno negativno stopnjo rasti, le malo pa je takih, ki so leta 2010 imele koristi od večjega izvoza po oživitvi svetovne trgovine; ker se tudi za te države izvoznice pričakuje, da se bo njihova gospodarska rast v letu 2011 upočasnila,
C. ker Komisija poudarja, da v finančnem sektorju še niso vzpostavljeni normalni pogoji, obstajajo pa tudi primeri ranljivosti ob obremenitvah in odvisnosti od državne pomoči, in da so v več državah članicah dolgovi gospodinjstev in podjetij še vedno preveliki,
D. ker mogoče Komisija v kritični analizi stanja finančnega sektorja še vedno preveč optimistično opisuje dejansko stanje: veliko evropskih bank ima kupe dolgov – javnih, bančnih in nepremičninskih, veliko jih je nelikvidnih in odvisnih od poceni financiranja Evropske centralne banke, da ne bi potonile, veliko jih ima tudi ogromne izgube, ki so jih le deloma priznale, posledica tega pa je, da so nekatere postale plačilno nesposobne,
E. ker Evropska unija in vlade držav članic še niso izvedle potrebnih reform, tako da mora finančni sektor delovati predvsem v interesu javnosti, se sprijazniti z nižjimi donosi ter sprejeti izogibanje tveganjem in dolgoročne cilje namesto kratkoročnih dobičkov, prav tako pa niso uresničile potrebnih reform za strožjo ureditev finančnih trgov,
F. ker je Svet v svojih sklepih z dne 4. februarja 2011 obravnaval potrebo po ambiciozno zastavljenih testih izjemnih situacij za banke; ker testi izjemnih situacij za banke, ki jih je EU že izvajala, očitno niso bili dovolj strogi, saj je bilo poslovanje Bank of Ireland in Allied Irish Bank pozitivno ocenjeno, kmalu zatem pa sta bili ti banki v vedno večjih težavah, zaradi česar so države območja evra začele izvajati ukrepe za reševanje Irske,
G. ker so vlade EU sprejele ukrepe, s katerimi so želele za vsako ceno zaščiti imetnike bančnih obveznic in so zato raje prevalile izgube na davkoplačevalce, čeprav so s tem do skrajnosti oslabile plačilno sposobnost vlad; ker je to temeljna logika evropskega mehanizma za stabilnost, ki še bolj zaostruje varčevalno politiko v Evropski uniji in finančno breme reševanja finančnega sektorja ponovno prelaga na navadne delavce, upokojence in druge, katerih delovna mesta, plače ter socialne storitve in pravice so zelo ogrožene,
H. ker je po osnutku skupnega poročila o zaposlovanju v EU trenutno 23, 1 milijona brezposelnih (9,6 odstotka, v nekaterih državah članicah pa 20 odstotkov), kar je 5,6 milijona ljudi manj kot v drugem četrtletju 2008, ko je bilo brezposelnih največ, brezposelnost mladih v EU pa je 20,4-odstotna (več kot 40-odstotna v nekaterih državah članicah); ker rast realnih stroškov dela na enoto v Evropski uniji od sredine leta 2009 pada in je v drugem četrtletju 2010 dosegla dvoodstotno letno rast,
I. ker se bo brezposelnost še povečala z varčevalnimi ukrepi Evropske unije in odločitvami držav članic – ki so jih nekatere morale sprejeti v okviru skupne pomoči EU in Mednarodnega denarnega sklada –, da bodo močno zmanjšale zaposlovanje v javnem sektorju,
J. ker je generalni sekretar Evropske konfederacije sindikatov John Monks v pismu komisarju Olliju Rehnu nedavno dejal, da se bodo s predlogi o gospodarskem upravljanju ti pritiski verjetno razširili na celotno območje evra in zunaj njega in se ne bodo izvajali samo v državah, ki so zašle v težave na trgih svetovnih obveznic; dejal je tudi, da Evropska konfederacija sindikatov nikakor ne bo mogla podpreti tovrstnih ukrepov EU ali predlogov o gospodarskem upravljanju, pa tudi ne novih pogodb, ki bi jih zajemale, saj v nekaterih ozirih spominjajo na (kaznovalne) določbe o plačilu vojne odškodnine v versajski pogodbi ter status držav članic skoraj izenačijo s statusom kolonij,
K. ker bodo varčevalne politike EU in držav članic – občutno zmanjšanje javnih naložb, odpravljanje socialnega varstva in socialne države, nov val privatizacije javnih storitev, omejevanje rasti plač, povečevanje stopenj DDV itd. – še bolj oslabile kupno moč in notranje povpraševanje, zmanjšale davčne prihodke in podaljšale gospodarsko stagnacijo ali povzročile novo recesijo in ker s takimi politikami uradno razglašen cilj zmanjšanja javnega dolga, večjega zaposlovanja in oblikovanja okolju prijaznega gospodarstva zelo verjetno ne bo dosežen,
Splošne pripombe – strategija Evropa 2020 in njeno izvajanje
1. odločno nasprotuje predlogu nemške kanclerke Angele Merkel in francoskega predsednika Nicolasa Sarkozyja o paktu za konkurenčnost, ki vsebuje zahteve po odpravi usklajevanja plač z inflacijo, povišanju starostne dobe za upokojitev na 67 let, uskladitvi davčnih politik in politik trga dela ter po omejitvi dolga v nacionalnih ustavah v območju evra; poziva Svet, naj ta predlog zavrne;
2. odločno nasprotuje strategiji Evropa 2020, saj ne zagotavlja rešitev za težave prebivalstva, poleg tega pa nadaljuje in krepi zmotne politike EU, ki so privedle do krize; ostro kritizira, da v njej sploh ni obravnavano vprašanje enakosti žensk; poudarja, da glede na vse večjo nezaposlenost in revščino strategija ni jasno usmerjena k vprašanju, kako učinkovito zmanjšati brezposelnost z instrumenti gospodarske in socialne politike ter politike zaposlovanja za trajnostni okoljski in socialni razvoj in polno zaposlenost z zagotovljenimi pravicami delavcev;
3. poudarja, da z nadaljevanjem takšnih varčevalnih ukrepov na fiskalnem področju ne bo mogoče zagotoviti dovolj naložb v oblikovanje okolju prijaznega gospodarstva, ustvarjanje novih delovnih mest, izboljšanje izobraževanja, spretnosti in veščin ter boj proti revščini in socialni izključenosti za uresničitev ciljev strategije EU 2020; zato meni, da ta strategija že od vsega začetka temelji na praznih obljubah, ki jih ni mogoče izpolniti z izvajanjem nove makroekonomske politike, kakor sta jo predvidela Komisija in Svet;
4. poudarja, da s sedanjim proračunom EU ni mogoče zagotoviti niti ustreznih proračunskih sredstev za izvajanje vodilnih pobud strategije Evropa 2020 in da brez prilagoditve sedanjega večletnega finančnega okvira nikakor ne bo mogoče, da bi strategijo Evropa 2020 v okviru letnih proračunov EU izvedli do leta 2014; poudarja, da to jasno kaže, kako resno Svet – ki je vedno pripravljen omejiti proračun EU, pri tem pa povečati naloge EU –, jemlje svoje zaveze glede strategije Evropa 2020;
5. poudarja, da so sklepi o energetski infrastrukturi, ki jih je Svet sprejel 4. februarja 2011, očiten primer za to: države članice so v okviru varčevalnih politik, ki jih morajo še naprej izvajati, zavrnile zahteve Komisije po obsežnih javnih naložbah v pametna elektroenergetska omrežja, ki bodo spodbujala uporabo obnovljivih virov energije, Svet pa je vztrajal, da bo moral večino visokih stroškov financiranja naložb v infrastrukturo pokriti trg, stroški pa bodo povrnjeni z zaračunavanjem tarif, kar bi pomenilo višje cene za potrošnike;
6. meni, da večino ponudnikov električne energije in ponudnikov omrežij ne zanima, da bi vzpostavili decentralizirano infrastrukturo za energijo iz obnovljivih virov in pametna elektroenergetska omrežja, ki bi jih za to potrebovali; ostro kritizira, da Svet v svojem sklepu vztrajno sili k temu, da bi do leta 2014 dokončno oblikovali liberalizirani notranji trg z energijo, upočasnjuje pa nujno večjo uporabo obnovljivih virov energije; opozarja, da s takim pristopom najverjetneje ne bo mogoče uresničiti niti najbolj skromnih energetskih in podnebnih ciljev strategije Evropa 2020;
7. opozarja, da je kljub nekaterim plitvim izjavam o zmanjšanju revščine in socialne izključenosti (evropska platforma za boj proti revščini) ter zaščiti najranljivejših skupin v družbi v okviru politik fiskalne konsolidacije Komisija uspešno vztrajala, da se v okviru svežnja rešitev, ki ga vodita Evropska unija in Mednarodni denarni sklad, zmanjšajo minimalne plače (Irska, Latvija), socialne storitve (Irska, Grčija, Latvija) ter zdravstveno varstvo in bolnišnična oskrba (Latvija, Romunija, Grčija, Madžarska); te politike ostro kritizira ter poziva Komisijo in Svet, naj prekličeta zahtevane pogoje, ki so bili tem državam naloženi;
8. opozarja, da bodo varčevalne politike, ki jih bodo izvajale države članice v skladu s paktom za stabilnost in rast, še povečale revščino in socialno izključenost, zato najverjetneje ne bo mogoče uresničiti niti skromnega krovnega cilja strategije Evropa 2020 za zmanjšanje revščine;
9. poudarja, da se v integriranih smernicah Evropa 2020 od držav članic zahteva strog pristop, saj se jih sili k decentralizaciji kolektivnih pogajanj, prožnemu zaposlovanju, zamrzovanju in omejevanju rasti plač v javnem sektorju (smernica 2: „Ustrezno določanje plač v javnem sektorju bi bilo treba razumeti kot pomembno znamenje za spodbuditev zmernosti plač v zasebnem sektorju v skladu s potrebo po izboljšanju konkurenčnosti.“); opozarja, da v področje uporabe Pogodbe niso vključena vprašanja o plačah in kolektivnih pogajanjih, in poziva Svet, naj iz integriranih smernic Evropa 2020 takšna priporočila črta;
10. ostro kritizira, da je Komisija v okviru svežnja reševanja, ki ga vodita Evropska unija in Mednarodni denarni sklad, zahtevala, da mora biti izplačevanje sredstev pogojeno z zmanjšanjem minimalnih plač, togosti plač in pokojninskih pravic, oblikovanjem prožnejših trgov dela in večjo uskladitvijo plač s produktivnostjo podjetja, kar naj bi uresničili tudi z reformo sistemov arbitraže in kolektivnih pogajanj; opozarja, da so s temi politikami hudo kršene pravice do socialnega dialoga in kolektivnih pogajanj; poziva Komisijo in Svet, naj prekličeta takšne zahteve za pridobitev pomoči EU in Mednarodnega denarnega sklada;
11. poudarja analizo osnutkov nacionalnih programov reforme za izvajanje strategije Evropa 2020, ki jo je opravila Komisija in v kateri se na splošno pritožuje nad premalo ambiciozno zastavljenimi nacionalnimi cilji in prevelikim poudarkom na kratkoročnih ciljih ter opozarja, da bodo države članice s skupnimi prizadevanji dosegle manj kot 10 % skupnega cilja 20-odstotnega zmanjšanja porabe energije do leta 2020, podobno neuspešne pa bodo tudi pri ciljih izobraževanja in zmanjšanja revščine;
12. opozarja, da se z občutnim zmanjšanjem števila ciljev na pet zelo skromnih krovnih ciljev strategije Evropa 2020 v primerjavi z lizbonsko strategijo zdi, da se pri izvajanju strategije Evropa 2020 ustvarja podoben razkorak, kot se je to zgodilo z lizbonsko strategijo v preteklem desetletju; meni, da izvajanje letnih pregledov nacionalnih programov reform morda ne bo vredno truda in bo samo izguba časa;
Letni pregled rasti, gospodarsko upravljanje in evropski semester
13. odločno nasprotuje priporočilom Komisije v njenem letnem pregledu rasti, ki se osredotočajo na občutno večje zmanjšanje primanjkljajev, kot je to določeno v paktu za stabilnost in rast, na povečanje posrednih davkov (kar bo najbolj prizadelo revne in ranljive), na strogo in vzdržno omejevanje rasti plač, vključno z revizijo klavzul o indeksiranju v pogajalskih sistemih, na domnevno potrebo po zviševanju starostne dobe za upokojitev glede na pričakovano življenjsko dobo – kljub temu, da Evropska unija ni pristojna za področje zakonsko predpisanih pokojnin ali kolektivnih pogajanj –, na nadaljnjo liberalizacijo storitev in notranjega trga itd.; poziva Svet, naj pri oblikovanju smernic za politike držav članic ta pristop zavrne;
14. poziva Svet, naj zavrne zakonodajne predloge Komisije o postopku v zvezi s čezmernim primanjkljajem, saj bo to še povečalo prociklično naravo pakta za stabilnost in rast ter upad gospodarske rasti, zato bo še težje uresničiti cilje glede javnih financ;
15. poziva Svet, naj zavrne zakonodajne predloge Komisije o odpravljanju makroekonomskih neravnovesij, saj je s sistematičnim povezovanjem neravnovesij s konkurenčnostjo prilagajanje v celoti usmerjeno le k državam z zunanjim primanjkljajem; poudarja, da velike neenakosti (zlasti naraščanje deleža dobička in upadanje deleža dela) ustvarjajo presežne prihranke in da strategija držav, ki izkoriščajo enotno valuto z ustvarjanjem presežkov prek omejevanja rasti plač na račun drugih držav članic, sploh ni omenjena kot problem, namesto tega pa se od držav s presežkom zahteva, da še naprej deregulirajo svoje storitvene sektorje;
16. poudarja, da morajo države s presežkom preusmeriti svoj gospodarski razvoj v okrepitev notranjega povpraševanja in domačega gospodarstva, med drugim z omogočanjem višjih plač; predlaga ustanovitev mehanizma „klirinške unije“ v EU-27, ki bi države s presežkom prisilil, da bi državam s primanjkljajem plačevale pozitivne obrestne mere, kar bi tem omogočilo vlaganje v okoljsko in socialno trajnostno proizvodnjo, storitve in infrastrukturo, povečanje produktivnosti in zmanjšanje primanjkljajev; odločno nasprotuje sankcijam proti državam z velikim primanjkljajem na tekočih računih;
17. poziva Svet, naj opusti načrt za omejeno spremembo Pogodbe, da bi se vzpostavil evropski mehanizem za stabilnost, saj je ta trenutno zasnovan tako, da bi z njim lahko le znova reševali banke, medtem ko se za povrnitev teh dolgov izvajajo samouničujoči varčevalni ukrepi, uperjeni proti ostankom socialne države ter prihodkom in življenjskemu standardu navadnih ljudi; poziva k sprejetju rešitve za vso Evropsko unijo, ki bo banke prisilila, da bodo priznale svoje izgube, in imetnike obveznic, da jih bodo po potrebi dokapitalizirali z zbiranjem dodatnega kapitala, najprej na trgu, nato pa s pretvarjanjem svojih obveznic v delnice;
Potreba po alternativni politiki socialno-ekonomskega upravljanja EU
18. vztraja, da so za boj proti gospodarski stagnaciji in za razvoj vstopne strategije za nova delovna mesta potrebne dodatne fiskalne spodbude za naslednjih tri do pet let: nov, močnejši in bolje ciljno usmerjen načrt EU za oživitev gospodarstva, ki bo v vseh svojih sestavnih delih upošteval enakost med spoloma in vsako leto mobiliziral en odstotek evropskega BDP za naložbe v okoljski, socialni in gospodarski trajnostni razvoj za spodbujanje enakosti, polne zaposlenosti s kakovostnim delom, oblikovanja okolju prijaznega gospodarstva, socialne pomoči, izkoreninjanja revščine in socialne izključenosti ter ustvarjanja boljše socialne in teritorialne kohezije v vsej EU; poudarja, da morajo to spremljati podobni ukrepi na ravni držav članic, ki naj bodo usklajeni z ukrepi na ravni EU;
19. poudarja, da bi morala Evropska unija, namesto da zahteva varčevanje, mobilizirati in uporabljati svoja sredstva (Evropska investicijska banka, Evropska banka za obnovo in razvoj, evropski mehanizem za finančno stabilizacijo itd.) za posojila za naložbe po nizki 1-odstotni obrestni meri Evropske centralne banke zlasti državam, v katerih je spodbujanje povpraševanja najbolj potrebno, izplačevati pa bi morala tudi sredstva Skupnosti (strukturni in kohezijski skladi), ne da bi od teh držav zahtevala, da izplačajo svoj del prispevka;
20. poziva Svet, naj razširi mandat Evropske investicijske banke ter Evropske banke za obnovo in razvoj, da bodo njune politike posojil lahko krile ves obseg novega evropskega načrta za oživitev gospodarstva (na primer tudi trajnostno industrijsko politiko itd.);
21. poudarja, da bi lahko dosegli zaposlovalni in dohodkovni množitelj med ena in pol in dva za naložbe, v katerih bi imel glavno vlogo javni sektor, s čimer bi zagotovili, da bi bili lahko ukrepi v okviru načrta EU za oživitev gospodarstva v veliki meri lastno financirani;
22. poudarja, da mora biti vsa finančna podpora državam članicam vezana na načela evropskega socialnega modela, strogo ločena od zategovanja pasu v javnem sektorju, deflacijskih zamrznitev plač ipd. ter se mora izvajati zaporedno, da bi preprečili prociklično fiskalno omejevanje;
23. poudarja, da bi morale EU in države članice izvajati mehanizme za ciljno in demokratično nadzorovano javno usmerjanje naložb iz novega načrta za oživitev gospodarstva k tistim sektorjem gospodarstva, ki jih je najbolj prizadela kriza, k novim trajnostnim industrijam in storitvam v nastanku ter k manj razvitim regijam; vztraja pri aktivni udeležbi in sodelovanju tistih, ki jih te naložbe zadevajo;
24. poudarja, da morajo države članice pri zagotovitvi pomoči, dokapitalizacije in finančnih zagotovil za podjetja v težavah to vedno ustrezno prenesti v večje javne glasovalne deleže in prihodnje dobičke ter vplivati na naložbene strategije podjetij; poudarja, da bi morale države članice izvajati ukrepe za večjo gospodarsko demokracijo, spremembo vodenja podjetij za okrepitev položaja delavcev, sindikatov in potrošnikov ter socialne in okoljske razsežnosti v strateških odločitvah podjetij in javnih storitev;
25. poziva Svet, naj na ravni EU določi splošni davek na finančne transakcije, s katerim bo omejil špekulacije in zagotovil pravičen prispevek finančnega sektorja k oživljanju gospodarstva in refinanciranju fiskalnega bremena zaradi reševanja težav z javnim denarjem; poudarja, da bi se po nedavnih študijah v Evropi s splošnim davkom na finančne transakcije, ki bi znašal 0,1 %, letni prihodki lahko povečali za 2,1 % BDP (približno 262 milijard EUR); predlaga, da bi se prihodki iz splošnega davka na finančne transakcije uporabili za razvojno pomoč, protikrizne ukrepe in spodbujanje trajnostnega razvoja;
26. poziva države članice, naj bolj obdavčijo bančne in menedžerske nagrade, dohodke iz kapitala (dividende, obrestne mere), kapitalske dobičke ter veliko premoženje in velike dediščine, pri čemer naj te prejemke uporabijo za povečanje naložb, v katerih ima glavno vlogo javni sektor; poudarja, da se bo s tem dinamika povpraševanja okrepila in vključila v strategijo za okoljsko in socialno trajnosten razvoj, zato da se bodo primanjkljaji na srednji rok zmanjšali; poudarja, da morajo države članice zmanjšati vojaške izdatke in okolju škodljive subvencije, s čimer bodo pomagale h konsolidaciji javnih financ;
27. meni, da je vzpostavitev finančnega težišča v javni lasti (nacionalizirane banke, lokalne in regionalne hranilnice) ob tesnem sodelovanju z bankami socialnega gospodarstva (zadružne banke, vzajemne banke) nujna, da se bodo krediti usmerili v družbeno in okoljsko koristne naložbe, ki bodo ustvarjale visokokakovostna delovna mesta ob spoštovanju delavskih pravic; meni, da bi bilo treba uvesti demokratičen javni nadzor nad sprejemanjem odločitev o kreditni politiki finančnega sektorja in da je pri teh odločitvah potrebna demokratična udeležba zaposlenih in potrošnikov;
28. vztraja, da so za omejitev špekulacij na finančnem trgu potrebni strogi ukrepi; poudarja, da so potrebni takojšnji krizni ukrepi za prepoved nekrite prodaje na kratko in poslov kreditne zamenjave ter za ustanovitev javne evropske bonitetne agencije; poudarja, da je treba prepovedati ali vsaj zelo omejiti delovanje hedge skladov in skladov zasebnega kapitala na ozemlju EU ter zapreti off-shore centre; poziva Komisijo in Svet, naj pospešita sprejemanje strožje zakonodaje za nadzor finančnega sektorja;
29. meni, da bodo prenizka plačila in prisila evropskih delavcev, da drug drugemu znižajo plače, sprožila deflacijo, zmanjšala kupno moč in notranje povpraševanje ter povečala tveganje, da bo gospodarstvo ponovno zapadlo v recesijo; vztraja, da je treba uvesti učinkovito najnižjo mejo plačil na dnu trgov dela (minimalne plače, dodatni pojem plače za preživetje), izvajati načelo enakega obravnavanja in enakega plačila za enako delo ali delo z enako vrednostjo na istem delovnem mestu in omogočiti razvoj naraščajočega plačila za nadomestitev inflacije, zvišanje na podlagi produktivnosti in močno komponento prerazporeditve;
30. poudarja, da je treba do leta 2020 nujno zmanjšati razlike v plačah med spoloma na 0–5 %, za to pa je treba za celotno gospodarstvo izdelati postopne načrte z jasno opredeljenimi cilji, ki morajo biti podprti s kolektivnimi pogajanji in usposabljanjem svetovalcev za enakost; poudarja, da je treba preseči posredne in neposredne oblike diskriminacije na podlagi spola, med drugim s spopadanjem z neenakim deležem neplačanega dela žensk in moških ter oblikovanjem načrtov za enakost v podjetjih in drugih delovnih okoljih;
31. vztraja pri svojem stališču glede strategije EU 2010–2012 za enakost med spoloma; predlaga, naj nova strategija za enakost med ženskami in moškimi v EU vsebuje akcijski program in predvidi politično delovanje, ki bo temeljilo na pekinških izhodiščih za ukrepanje in njenih dosežkih, saj so človekove pravice žensk in deklet neodtujljiv, neločljiv in sestavni del splošnih človekovih pravic;
32. poudarja, da se je treba boriti proti stereotipom na vseh področjih in v vseh obdobjih življenja, saj so med najbolj trdovratnimi vzroki za neenakost med moškimi in ženskami, ki vplivajo na njihovo izbiro pri izobraževanju, usposabljanju in zaposlovanju, na delitev gospodinjskih in družinskih obveznosti, udeležbo v javnem življenju, sodelovanje in zastopanost na mestih, kjer se sprejemajo odločitve, in pri njihovem izboru na trgu dela; poziva k oblikovanju direktive o preprečevanju nasilja nad ženskami;
33. vztraja pri svojih zahtevah za ciljni pristop k boju proti revščini in socialni izključenosti, zlasti za skupni cilj zmanjšanja revščine otrok za 50 % in za odpravo brezdomstva do leta 2015, za cilj EU v zvezi z minimalno plačo (zakonsko določeno; kolektivne pogodbe na nacionalni, regionalni in sektorski ravni), da bi poskrbeli za osebne prejemke v višini vsaj 60 % teh (nacionalnih, sektorskih itd) povprečnih plač, za cilj EU glede shem minimalnega dohodka in shem dohodkov, ki so zagotovljeni s prispevki za socialno varnost, v višini vsaj 60 % nacionalnega srednjega ekvivalentnega dohodka ter za časovni razpored za doseganje teh ciljev v vseh državah članicah; poudarja, da je treba za odpravo brezdomstva na evropski ravni in na ravni držav članic obravnavati pomanjkanje primernih stanovanj;
34. poudarja, da evropska strategija zaposlovanja ne sme temeljiti na pristopu prožne varnosti, ampak morajo izhajati iz pojma „kakovostnega dela“, ki mora biti njihova osrednja referenčna točka, ter se ob tem osredotočiti na spodbujanje enakosti med spoloma, kakovosti dela, boljšo socialno varnost in socialno vključenost, okrepitev dosedanjih in uvajanje novih pravic delavcev, spodbujanje zdravja in varnosti na delu, boljše upravljanje socialnega tveganja ter usklajevanje poklicnega in zasebnega življenja; vztraja, da bi morale države članice sprejeti učinkovite ukrepe, da bi postopoma odpravile negotove in netipične oblike zaposlitve;
35. meni, da bi se morali v vsaki smiselni razpravi o spremembi Pogodbe EU zaradi krize najprej in predvsem osredotočiti na opustitev monetaristične strukture, ki je v njej določena: opustiti neučinkovita maastrichtska merila za Evropsko monetarno unijo, vzpostaviti merila za realno konvergenco in podporne mehanizme, s katerimi bi države članice to dosegle, razveljaviti pakt za stabilnost in rast ter ga nadomestiti s paktom za zaposlovanje in trajnostni razvoj, preoblikovati statut Evropske centralne banke, da bi postala demokratično odgovorna, ter preklicati njeno absolutno neodvisnost in ponovno opredeliti njeno poslanstvo, da bi podpirala trajnostno uravnoteženi gospodarski razvoj, polno zaposlenost, finančno stabilnost ter stabilnost cen in menjalnih tečajev, če omenimo samo najpomembnejše spremembe Pogodbe, ki jih je treba obravnavati;
36. zaradi razprave o enotnem trgu vztraja, da je treba v primarno zakonodajo vključiti klavzulo o socialnem napredku, pri čemer se določi, da imajo temeljne pravice na splošno in pravica do stavke, sindikalnega boja, kolektivnih pogajanj itd. vedno prednost pred „temeljnimi svoboščinami“ notranjega trga;
37. naroči svojemu predsedniku, naj to resolucijo posreduje Svetu, Komisiji ter vladam in parlamentom držav članic.
