P7_TA-PROV(2011)0228
Razvoj skupne varnostne in obrambne politike po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe
A7-0166/2011
Resolucija Evropskega parlamenta z dne 11. maja 2011 o razvoju skupne varnostne in obrambne politike po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe ( 2010/2299(INI) )
Evropski parlament,
–
ob upoštevanju Naslova V Pogodbe o Evropski uniji in Pogodbe o delovanju Evropske unije,
–
ob upoštevanju Ustanovne listine Združenih narodov,
–
ob upoštevanju evropske varnostne strategije z naslovom ’Varna Evropa v boljšem svetu’, ki jo je Evropski svet sprejel 12. decembra 2003, in poročila o njenem izvajanju z naslovom ’Zagotavljanje varnosti v spreminjajočem se svetu’, ki ga je Evropski svet sprejel 11. in 12. decembra 2008,
–
ob upoštevanju sklepov Sveta za zunanje zadeve (obrambo) o skupni varnostni in obrambni politiki (SVOP), sprejetih 9. decembra 2010 in 31. januarja 2011,
–
ob upoštevanju izida francosko-britanskega vrha o varnostnem in obrambnem sodelovanju z dne 2. novembra 2010,
–
ob upoštevanju strategije o notranji varnosti za Evropsko unijo, ki jo je Evropski svet sprejel 25. in 26. marca 2010,
–
ob upoštevanju Sklepa Sveta o organizaciji in delovanju Evropske službe za zunanje delovanje z dne 26. julija 2010 UL L 201, 3.8.2010, str. 30.
,
–
ob upoštevanju resolucije z dne 23. novembra 2010 o civilno-vojaškem sodelovanju in razvoju civilno-vojaških zmogljivosti Sprejeta besedila, P7_TA(2010)0419 .
,
–
ob upoštevanju resolucije z dne 10. marca 2010 o izvajanju evropske varnostne strategije in skupne varnostne in obrambne politike UL C 349 E, 22.12.2010, str. 63.
,
–
ob upoštevanju člena 48 Poslovnika,
–
ob upoštevanju poročila Odbora za zunanje zadeve ( A7-0166/2011 ),
Varnostna in zunanja politika
1.
opozarja, da se v mednarodnem sistemu odvijajo hitre in korenite spremembe, ki jih povzročata prehajanje moči v roke mednarodnih akterjem v vzponu in vse globlja medsebojna odvisnost, ki zajema gospodarske in finančne težave, slabšanje okoljskih razmer in podnebne spremembe, omejenost energije in virov ter medsebojno povezane varnostne izzive;
2.
se zaveda, da mora Evropska unija v negotovem svetovnem okviru in v času gospodarske in finančne krize okrepiti svojo strateško avtonomnost ter da mora braniti svoje vrednote, zasledovati svoje interese in ščititi svoje državljane, za kar mora razviti skupno vizijo glavnih izzivov in groženj ter zagotoviti zmogljivosti in sredstva za ustrezen odgovor nanje, s tem in z uresničevanjem dejanske večstranskosti pa prispevati k ohranjanju mednarodnega miru in svetovne varnosti;
3.
meni, da povečanje strateške avtonomnosti na področju varnostnih zadev za EU pomeni sposobnost dogovoriti se o skupnih političnih ciljih in strateških smernicah, vzpostavljati strateška partnerstva z ustreznimi mednarodnimi organizacijami, vključno z Natom, in državami, da bi zbrali ustrezne informacije in oblikovali skupne analize in ocene, izkoriščati in po potrebi združevati finančne, civilne in vojaške vire, načrtovati in izvajati učinkovite operacije kriznega upravljanja v razširjenem spektru petersberških nalog, ter oblikovati in izvajati skupno obrambno politiko, s čimer bo postavila prve oprijemljive temelje za gradnjo skupne obrambe;
4.
poudarja, da nove določbe o skupni varnostni in obrambni politiki (SVOP), ki jih uvaja Lizbonska pogodba, jasno izražajo politično odločnost, da namerava Unija delovati kot sila stabilnosti v svetu, in zagotavljajo jasen pravni okvir za krepitev njenih zmogljivosti za uresničevanje zunanje in varnostne politike na podlagi celostnega pristopa, ki vključuje uporabo vseh instrumentov, ki so na voljo Evropski uniji in njenim državam članicam, za preprečevanje in obvladovanje kriz in sporov ter za gradnjo trajnega miru;
5.
zlasti poudarja da:
(a)
sta SZVP in SVOP, ki je sestavni del prve, umeščeni v pravno zavezujoč institucionalni okvir načel EU (kot so demokracija, vladavina prava, univerzalnost in neločljivost človekovih pravic in temeljnih svoboščin, spoštovanje človekovega dostojanstva, enakosti in solidarnosti ter spoštovanje načel ustanovne listine Združenih narodov in načel mednarodnega prava, vključno z odgovornostjo za zaščito) ter da so njuni cilji združeni s splošnimi cilji zunanjega delovanja EU;
(b)
EU mora pri izvajanju svoje zunanje in varnostne politike zagotavljati doslednost in skladnost med različnimi področji svojega zunanjega delovanja ter med zunanjimi in notranjimi politikami; ugotavlja, da ima podpredsednik/visoki predstavnik v zvezi s tem posebno odgovornost;
(c)
podpredsednik/visoki predstavnik vodi v tesnem sodelovanju z državami članicami SZVP, skupaj s Komisijo predlaga odločitve v zvezi s skupno varnostno in obrambno politiko, njene misije ter uporabo nacionalnih virov in instrumentov Evropske unije, usklajuje, če je to potrebno, civilne in vojaške vidike in predseduje Svetu za zunanje zadeve, obenem pa deluje tudi kot podpredsednik Komisije, pristojen za njene zunanjepolitične odnose in za usklajevanje in skladnost celotnega zunanjega delovanja EU;
(d)
visoki predstavnik lahko Svetu predlaga ukrepe na področju skupne zunanje in varnostne politike na lastno pobudo ali na zahtevo Evropskega sveta in v okviru splošne usmeritve Evropskega sveta, pri čemer lahko Svet v tem primeru odloča s kvalificirano večino;
6.
poudarja, da dolžnost doslednosti, kot je opredeljena v Pogodbi, novo besedilo člena 40 PEU (v skladu s katerim izvajanje SZVP in ostalih politik EU ne vpliva na uporabo zadevnih postopkov) ter nedavna sodna praksa Sodišča Evropske unije (glej zadevo SALW) ščitijo primarnost metode Skupnosti in posebnosti in naloge SZVP, obenem pa spodbuja zbliževanje različnih politik, instrumentov, virov in pravnih podlag v celosten pristop, v okviru katerega je prispevanje k miru in varnosti v svetu medresorski cilj zunanjega in notranjega delovanja EU, SVOP pa eden od njegovih instrumentov; ugotavlja, da je mogoče vojaške vire uporabiti tudi v primeru naravnih in drugih nesreč, kot je v praksi že dokazal vojaški štab EU, ki je skrbel za usklajevanje vojaških zmogljivosti v podporo humanitarnim operacijam pomoči pod civilnim vodstvom med poplavami v Pakistanu leta 2010 v skladu z ustreznimi Smernicami OZN za uporabo vojaških in civilnih zmogljivosti za obrambo pred nesrečami (smernice iz Osla) in na zahtevo Komisije;
7.
zato izraža zaskrbljenost, da več kot eno leto potem, ko je stopila v veljavo Lizbonska pogodba, še ni jasnih znakov polizbonskega celostnega pristopa EU, s pomočjo katerega bi lahko, ko gre za varnost evropskih državljanov, premostili tradicionalne postopkovne in institucionalne ovire, obenem pa ohranili ustrezne pravne prerogative;
8.
je prepričan, da zahteva verodostojna politika zunanje varnosti poglobitev medsebojne odvisnosti med državami članicami, izboljšanje notranje kohezije ter vzajemno zaupanje in solidarnost, v obsegu, podobnem dosežkom na področju notranje varnosti v okviru schengenskega sodelovanja (kjer države schengenskega območja z varovanjem lastnih meja varujejo meje drugih držav članic, pri čemer se nacionalna pravila uporabljajo na ravni celine in se naloge na področju zaščite državne varnosti lahko izvajajo tudi na ozemlju druge države ali v okviru skupnih enot, ki delujejo v skladu z evropskimi standardi);
9.
obžaluje nepripravljenost držav članic EU za oblikovanje skupnega stališča o krizi v Libiji, o Resoluciji Varnostnega Sveta OZN št. 1973 in o načinih njene izvedbe; je zelo zaskrbljen zaradi nevarnosti, da bi priložnostno oblikovane koalicije voljnih ali dvostransko sodelovanje veljalo kot dobra zamenjava za SVOP, saj v 21. stoletju nobena evropska država nima zmogljivosti, da bi delovala kot pomemben varnostni in obrambni akter; opozarja, da Lizbonska pogodba omogoča, da se izvedba operacij kriznega upravljanja zaupa skupini držav članic, vendar le v okviru sklepa Sveta, ki opredeljuje cilje, obseg in pogoje njihovega izvajanja in v sodelovanju s podpredsednikom/visokim predstavnikom; vztraja, da je skupni odziv na dogodke v Libiji ključen za oblikovanje verodostojnega novega pristopa za južni sklop naše sosedske politike; ponovno poudarja, da mandat na podlagi resolucije 1973(2011) varnostnega sveta OZN za zaščito libijskih civilistov ne sme prekoračiti svojega namena s pretirano uporabo sile; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj sprejme konkretne ukrepe za zagotovitev hitre prekinitve ognja, da se zaustavi prelivanje krvi in trpljenje libijskega ljudstva; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj odločno in neposredno posreduje pri spodbujanju političnih pobud v tej smeri; meni, da je bistveno tesno sodelovati z začasnim prehodnim nacionalnim svetom, Afriško unijo in Arabsko ligo, da se sedanji vojaški konflikt preusmeri v politične in diplomatske rešitve, vključno s ciljem, da se zagotovi odstop Gadafijevega režima; poudarja, da je oblikovanje strategije za Sahel in Afriški rog še ena konkretna priložnost, da EU dokaže, da se je sposobna soočiti z varnostnimi in razvojnimi izzivi;
10.
poziva Evropski svet, naj svojo nalogo glede določitve strateških interesov in političnih ciljev EU opravi z oblikovanjem evropske strategije za zunanjo politiko, ki bo usmerjena v mednarodni razvoj in ki bo temeljila na usklajevanju različnih razsežnosti zunanjega delovanja EU ter se bo redno pregledovala; poziva visoko predstavnico/podpredsednico in Svet, naj izhajata iz koncepta varnosti ljudi in zagotovita njegovo osrednjo vlogo v strategiji evropske zunanje politike ter ga predelata v oprijemljive politične smernice;
11.
poziva Evropski svet in njegovega predsednika, naj se pri izvajanju te naloge vključi v politični dialog z Evropskim parlamentom in naj o priporočilih Parlamenta tudi razpravlja; meni, da je takšen dialog potreben zaradi novih določb Pogodbe in zaradi potrebe po oblikovanju in izvajanju strategije evropske zunanje politike, osnovane na učinkovitem celostnem pristopu; meni, da mora tak dialog potekati redno in da se je treba na dosežen napredek osredotočiti prav toliko kot na obete;
12.
poudarja, da je Evropski parlament zaradi vloge, ki mu je dodeljena kot telesu, ki neposredno zastopa državljane Unije, bistven vir demokratične legitimnosti SZVP/SVOP in da lahko upravičeno zahteva ustrezno obravnavo svojih mnenj in priporočil;
13.
poleg tega poudarja, da Evropski parlament na podlagi Pogodbe glasuje o potrditvi predsednika/visokega predstavnika in sodeluje pri sprejemanju odločitev o proračunu za zunanje delovanje EU, vključno s civilnimi misijami v okviru SZVP in SVOP ter upravnimi stroški, ki izhajajo iz vojaškega usklajevanja EU, ter da je soglasje Parlamenta bistvenega pomena za preoblikovanje strategij EU v zakonodajo in za sklepanje mednarodnih sporazumov, vključno s tistimi, ki se v glavnem nanašajo na SZVP, oziroma za vse sporazume z izjemo tistih, ki se nanašajo izključno na SZVP;
14.
želi okrepiti sodelovanje z nacionalnimi parlamenti EU pri izvajanju demokratičnega nadzora nad SZVP in SVOP, katerega cilj je vzajemna krepitev vpliva na politične odločitve, ki jih sprejemajo preostale evropske institucije in države članice, ob popolnem spoštovanju obstoječih pravic nacionalnih parlamentov na področju obrambne politike; obžaluje, da se na konferenci, ki je potekala 4. in 5. aprila 2011 predsedniki evropskih parlamentov niso dogovorili o vsebini medparlamentarne konference o SZVP in SVOP ter se veseli dogovora z nacionalnimi parlamenti o novih oblikah medparlamentarnega sodelovanja na tem področju; opozarja, da člen 9 Protokola 1 k Lizbonski pogodbi o vlogi nacionalnih parlamentov jasno opredeljuje, da organizacijo in spodbujanje vseh oblik učinkovitega in rednega medparlamentarnega sodelovanja znotraj Unije skupaj določijo Evropski parlament in nacionalni parlamenti;
15.
poudarja vlogo, ki jo pogodbe podeljujejo Komisiji glede izvajanja politik in ukrepov, povezanih z drugimi razsežnostmi zunanjega delovanja Unije, pravice do zakonodajne pobude, izvrševanja proračuna in upravljanja programov Skupnosti ter organiziranja zunanjega zastopanja Evropske unije razen v primeru SZVP; poziva Svet, Komisijo in Parlament, naj okrepijo medsebojno sodelovanje in ob spoštovanju svojih pooblastil zagotovijo skladnost med različnimi področji zunanjega delovanja EU in učinkovitejšo uporabo instrumentov SVOP;
16.
poudarja, da pristojnosti podpredsednice/visoke predstavnice niso enostavno porazdeljene na ’dva stolčka’, ampak predstavljajo združitev funkcij in virov legitimnosti, ki jo postavljajo v središče procesa, namenjenega vzpostavljanju skladnosti med različnimi instrumenti, nosilci in postopki zunanjega delovanja EU; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj svojo vlogo opredeli kot proaktivno in si v konstruktivnem dialogu s Parlamentom kar najbolj prizadeva za dejavno oblikovanje političnega soglasja med državami članicami glede strateških usmeritev in političnih možnosti SZVP in SVOP ter za zagotovitev skladnosti SZVP/SVOP, njuno učinkovito usklajevanje in ovrednotenje vseh možnih sinergij med njima in ostalimi področji zunanjega delovanja Unije, pa tudi notranjimi politikami, ki zadevajo ali vplivajo na zunanje delovanje;
17.
meni, da je vloga Evropske službe za zunanje delovanje bistvenega pomena za vzpostavitev učinkovitega celostnega pristopa, ki temelji na celovitem povezovanju med SVOP, SZVP in ostalimi razsežnostmi zunanjega delovanja Unije, zlasti politiko razvojnega sodelovanja, trgovinsko politiko in politiko zanesljive preskrbe z energijo; pozdravlja rezultate pogajanj, ki so privedla do vzpostavitve Evropske službe za zunanje delovanje kot strukture, ki bo pomagala institucijam EU in različnim razsežnostim njenega zunanjega delovanja, in v okviru katerih je bil tej službi dodeljen širok nabor pristojnosti in odgovornosti, hkrati pa tudi trdna povezava s Komisijo, ne da bi to kakorkoli posegalo v pooblastila slednje in upa, da bo pristojnost za strateško načrtovanje glavnih finančnih instrumentov, povezanih z zunanjim delovanjem EU, dodeljena Evropski službi za zunanje delovanje, privedla do njene učinkovite in skladne uporabe v okviru načel in ciljev EU;
18.
potrjuje svojo podporo boljšemu usklajevanju in večji sinergiji med civilnimi in vojaškimi strukturami in zmogljivostmi za obvladovanje kriznih razmer v okviru celostnega pristopa in ob hkratnem ohranjanju razlik med civilnimi in vojaškimi vlogami ter različnimi postopki odločanja in linijami poveljevanja;
19.
obžaluje, da začasna organizacijska shema Evropske službe za zunanje delovanje ne vsebuje vseh obstoječih enot, ki se v skladu z madridskim sporazumom ukvarjajo z načrtovanjem in programiranjem odzivanja na krizne razmere, preprečevanjem sporov in izgradnjo miru s strukturami SVOP; zato najprej poziva k organizaciji rednih sestankov komisije za krizno upravljanje, ki bi ga sestavljali Direktorat za krizno upravljanje in načrtovanje (CMPD), civilna zmogljivost za načrtovanje in izvajanje operacij (CPCC), Vojaški štab Evropske unije (EUMS), Situacijski center EU (EU SITCEN), enote za izgradnjo miru, preprečevanje sporov, mediacijo in varnostno politiko, predsedujoči Politično-varnostnemu odboru (PVO), ustrezni geografski uradi in drugi oddelki za zadevne politike, ki bi bil podrejen podpredsedniku/visokemu predstavniku in izvršnemu generalnemu sekretarju ter glede na okoliščine sodeloval s strukturami Komisije za humanitarno pomoč, civilno zaščito in notranjo varnost; te sestanke bi usklajeval upravni direktor za krizno odzivanje; poziva podpredsednico/visoko predstavnico in Komisijo, naj odboru zagotovita učinkovit sistem za opozarjanje in ukrepanje v kriznih razmerah ter velik prostor za skupne operacije, ki naj se nahaja znotraj Evropske službe za zunanje delovanje, s čimer bi zagotovili neprestan in neprekinjen nadzor ter se izognili trenutnemu podvajanju operativnega delovanja, ki le stežka ustreza potrebi po primernem nadzoru in hitrem odzivanju na krizne razmere; meni, da bi bilo treba zagotoviti redno usklajevanje in izmenjavo med tem sistemom in evropskim centrom za odzivanje v izrednih razmerah, ki ga trenutno razvija Komisija, da se zagotovijo ustrezne sinergije ob upoštevanju pristojnosti obeh; drugič, poziva k oblikovanju stalne delovne strukture, ki bo vključevala omenjene akterje in bo presegala okvir upravljanja resnih kriz, da se razvijejo skupni pristopi na področjih, kot sta pravna država in reforma varnostnega sektorja; tretjič, poziva k vmesnemu pregledu sedanjih ureditev, da se vzpostavi resnično celovito strateško načrtovanje in konceptualni razvoj Evropske službe za zunanje delovanje na področju kriznega upravljanja in vzpostavljanja miru;
20.
meni, da bi moral odbor za krizno upravljanje Evropski službi za zunanje delovanje zagotoviti enotno krizno načrtovanje v zvezi z morebitnimi kriznimi območji in scenariji, po drugi strani pa tudi s pomočjo krizne platforme praktično vodenje odzivanja na krizo, pri čemer bi moral tako v Bruslju kot na terenu usklajevati uporabo različnih finančnih instrumentov in razpoložljivih zmogljivosti Unije, ne da bi pri tem posegal v specifične postopke odločanja in pravne podlage, ki veljajo za uporabo civilnih in vojaških zmogljivosti v okviru SZVP/SVOP ali za uporabo instrumentov Skupnosti;
21.
poudarja potrebo po krepitvi ter po smotrnejši razporeditvi in organizaciji civilnih in vojaških struktur, služb in enot, ki so v okviru Evropske službe za zunanje delovanje in Komisije odgovorne za odzivanje na krizne razmere, še posebej pa:
(a)
poziva h krepitvi enote za operativno načrtovanje civilnih misij znotraj civilne zmogljivosti za načrtovanje in izvajanje operacij (CPCC);
(b)
ponovno poziva, naj se Služba za instrumente zunanje politike, ki je zadolžena za načrtovanje in programiranje ukrepov za odzivanje na krizne razmere v skladu s členom 3 instrumenta za stabilnost, vključi v strukture Evropske službe za zunanje delovanje na področju kriznega upravljanja in izgradnje miru in naj se nekdanja delovna mesta Relex/A2, ki so bila v okviru novih instrumentov zunanje politike dodeljena Enoti 2 (12 mest AD in 5 mest AST), prenesejo na Evropsko službo za zunanje delovanje; poudarja, da je takšen prenos pogoj za sprostitev rezerve pod ustrezno postavko proračuna Komisije;
(c)
podpira vzpostavitev centra skupnih služb za upravljanje nalog SVOP oziroma medinstitucionalnega urada, ki bo zajemal Enoto 3 Komisije (operacije SZVP na področju instrumentov zunanje politike – nekdanja enota Relex/A3) in Enoto za podporo misijam v okviru civilne zmogljivosti za načrtovanje in izvajanje operacij (CPCC); ugotavlja, da bi nova služba s tem, ko bi prevzela odgovornosti na področju kadrovske politike, logistike, javnih naročil in finančnih virov civilnih misij SVOP in vodje misij razbremenila dela upravnih nalog, zagotavljala večjo učinkovitost tako z združevanjem upravnih funkcij, od izbora in zaposlovanjem osebja do centralizacije javnih naročil in upravljanja opreme;
22.
obžaluje pičle rezultate, ki jih je obrodil proces civilnega globalnega cilja 2010 na področju civilnih zmogljivosti, in še posebej neskladje med številom osebja, ki so ga države članice imenovale na papirju, in tistim, ki je bilo dejansko na voljo za misije ter skromen napredek na področju usposabljanja človeških virov (ni skupnih standardov, omejeno število programov usposabljanja, ki so bili naloženi na program priložnosti za usposabljanje Schoolmaster v okviru programskega orodja Goalkeeper); poziva podpredsednico/visoko predstavnico, Svet in države članice, naj usklajeno pristopijo k ponovni oživitvi razvoja civilnih zmogljivosti, predvsem na področju zaposlovanja, ravnotežja med spoloma, usposabljanja in razmeščanja; zlasti poudarja pomembnost nadaljnjih prizadevanj na podlagi dosežkov EU v okviru dveh civilnih globalnih ciljev, da bi se uspešno soočili s temi nerešenimi izzivi; poziva k vzpostavitvi mehanizma Skupnosti za okrepitev civilnih zmogljivosti, zlasti z usposabljanjem in krepitvijo civilnega dela Evropske akademije za varnost in obrambo;
Varnost in obramba
23.
ponovno poudarja, da so verodostojne, zanesljive in razpoložljive vojaške zmogljivosti nujen pogoj za avtonomno SVOP in za celostni pristop ter da jih morajo zagotoviti države članice; poleg tega poudarja, da se lahko te vojaške zmogljivosti uporabljajo v različne namene, vključno s civilnimi, v okviru načel, ki določajo delovanje EU na mednarodni ravni, in neodvisne narave pravnega reda EU;
24.
obžaluje ostro nasprotje med 200 milijardami EUR, ki jih države članice letno porabijo za obrambo, premajhnimi sredstvi, ki jih ima na voljo EU, ter boleče dolgotrajnimi konferencami za oblikovanje sil za vojaške operacije EU v trenutku, ko se soočamo s prevelikimi kapacitetami in preštevilnim osebjem; obžaluje, da po več kot dvanajstih letih metoda procesa oblikovanja sil še ni prinesla nobenih dejanskih izboljšav v zvezi s količino in kakovostjo vojaških zmogljivosti, ki so na voljo za misije SVOP; poudarja, da je treba redno ocenjevati izboljšave vojaških zmogljivosti; poudarja, da obstaja vse večji razkorak med naraščajočim povpraševanjem iz tujine in med viri, ki jih države članice dajo na voljo Uniji;
25.
z zaskrbljenostjo ugotavlja, da lahko trenutni varčevalni ukrepi privedejo do zmanjšanja sredstev, ki na evropski ravni ni usklajeno, in do nadaljnjega podvajanja, ki lahko postavi pod vprašaj tudi samo SZVP, namesto da bi države članice usmerili k smotrnejši porabi sredstev, namenjenih obrambi, pri čemer bi države združile in si delile večji delež obrambnih zmogljivosti, proračuna in zahtev ter tako dosegle večjo varnost za svoje državljane; poziva države članice, naj zagotovijo večjo preglednost svojih obrambnih proračunov;
26.
opozarja, da bi morali SZVP in SVOP prispevati tudi k razoroževanju in neširjenju orožja od osebnega in lahkega orožja do jedrskih bojnih konic in balističnih raket; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj da tej politiki prednost s spodbujanjem novih proaktivnih ukrepov v zvezi s protipehotnimi minami, kasetnim strelivom, strelivom z osiromašenim uranom, osebnim in lahkim orožjem, biološkim, kemičnim in jedrskim orožjem za množično uničevanje ter načini prenosa teh orožij; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj Evropskemu parlamentu vsako leto poroča o izvajanju pregledne konference o Pogodbi o neširjenju jedrskega orožja leta 2010 in njenega akcijskega načrta za razoroževanje in neširjenje orožja;
27.
obžaluje pogosto podvajanje obrambnih programov v EU, kot je na primer več kot 20 programov za oklepna vozila, šest različnih programov za bojne podmornice, pet programov za rakete zrak-zemlja in trije programi za bojna zračna plovila in njihove posledice, kar pomeni, da ekonomije obsega niso dosežene, tratijo se omejena ekonomska sredstva, cene evropske obrambne opreme pa so pretirano visoke, kar poleg tega vodi k nadaljevanju razdrobljenosti evropske obrambne tehnološke in industrijske osnove (EDTIB), ovira konkurenčnost vse z obrambo povezane industrije v Evropi in v tem pogledu neposredno ogroža tehnološki vodilni položaj in delovna mesta;
28.
ponovno poudarja, da se je treba z vsemi zgornjimi vprašanji soočiti s pomočjo jasne in dolgoročne skupne politične odločnosti, pri čemer je treba v celoti izkoristiti možnosti, ki jih nudi Lizbonska pogodba, ter da mora kakršna koli skupna obrambna politika, katere namen je postopna vzpostavitev skupne obrambe, krepiti sposobnosti EU za odzivanje na krizne razmere in zagotavljati dolgoročno izgradnjo miru, predvsem pa zagotoviti strateško avtonomijo Evrope in njeno zmožnost ukrepanja; poziva k sklicu izrednega zasedanja Evropskega sveta, posvečenega Evropski varnosti in obrambi; znova poziva, naj priprava bele knjige o evropski varnosti in obrambi poteka tako, da bo vključevala vse zadevne zainteresirane strani EU in temeljila na pregledih nacionalnih obrambnih in varnostnih sistemov v vseh državah članicah, ki se izvajajo po istem vzorcu in omogočajo neposredno primerjavo prednosti in slabosti obstoječih zmogljivosti in predpostavk načrtovanja;
29.
odločno poziva države članice, naj podprejo Evropsko obrambno agencijo kot strokovno agencijo EU, katere naloga je opredeliti in razvijati obrambne zmogljivosti na področju kriznega upravljanja ter spodbujati in krepiti evropsko sodelovanje na področju oboroževanja;
30.
ugotavlja, da je francosko-britanski sporazum z dne 2. novembra 2010 o sodelovanju na področju varnosti in obrambe nastal zunaj okvira Pogodbe o Evropski uniji; kljub temu upa, da bo ta najnovejši poskus francosko-britanskega sodelovanja lahko deloval kot katalizator za nadaljnji napredek na evropski ravni, ki bo skladen z institucionalnim okvirom Unije in logičnimi zahtevami po racionalizaciji, interoperabilnosti in stroškovni učinkovitosti; poudarja, da bi Evropska obrambna agencija v tem okviru morala imeti dopolnilno vlogo; meni, da bi moralo sedanje francosko-britansko obrambno sodelovanje zagotoviti načrt za učinkovitejše evropsko obrambno sodelovanje na podlagi načrtovanja zmogljivosti in medsebojne odvisnosti; poziva vladi Francije in Združenega kraljestva, naj se zavežeta nadaljnjim evropskim večstranskim dogovorom o združevanju in skupnem izkoriščanju vojaških zmogljivosti;
31.
poudarja, da stalno strukturirano sodelovanje, kot ga opredeljuje Pogodba, zagotavlja pravne zaščitne ukrepe in obveznosti, ter je obenem tudi instrument za spodbujanje boljše uporabe sredstev SVOP v časih gospodarske krize in premagovanje pomanjkanja konsenza med državami članicami; poziva Svet in države članice, naj brez odlašanja opredelijo cilje in vsebine takega sodelovanja, ki naj vključuje vse države članice, ki izkažejo politično voljo in vojaško zmogljivost;
32.
meni, da je treba v sestavi Sveta za zunanje zadeve okrepiti vlogo obrambnih ministrov;
33.
opominja, da je določba o medsebojni pomoči pravna obveza uspešne solidarnosti v primeru zunanjega napada zoper katero koli državo članico, kar ni v navzkrižju z vlogo Nata v evropski varnostni strukturi, hkrati pa se spoštuje nevtralnost nekaterih držav članic; zato priporoča resen razmislek glede resničnega učinka določbe o medsebojni pomoči, pri čemer je treba rešiti tudi odprta vprašanja glede izvedbenih določb, ki so bile umaknjene iz osnutka Pogodbe o delovanju Evropske unije; poziva k oblikovanju političnih smernic, kar je postalo nujno že zaradi nedavnega prenehanja veljavnosti spremenjene bruseljske pogodbe (ZEU);
34.
ugotavlja, da je v procesu razvoja SVOP prišel čas za to, da političnim in institucionalnim dosežkom sledijo konkretni dosežki na področju vojaških zmogljivosti; poudarja, da nudijo določbe, ki jih prinaša Lizbonska pogodba, številne možnosti za spodbujanje razvoja takšnih zmogljivosti in vzpostavitev okvira za postopno oblikovanje obrambne politike EU, ter vztraja, da je učinkovita uporaba omenjenih določb nujna;
35.
priporoča, naj se države članice popolnoma zavežejo k zagotavljanju in vzdržnosti vojaških zmogljivosti ter se tako odzovejo na trende, ki dajejo večji poudarek vidikom kakovosti; podpira zahteve, ki so bile dane na neformalnem zasedanju obrambnih ministrov v Gentu ter predstavljene v nemško-švedskem dokumentu in weimarski pobudi, in poziva k takojšnjemu pričetku izvajanja operativne faze, kot izhaja iz sklepov Sveta, sprejetih decembra 2010, v katerih so se obrambni ministri dogovorili, da bi Evropska obrambna agencija morala okrepiti svoja prizadevanja za lažjo določitev območij, na katerih je mogoče združevanje in skupno izkoriščanje vojaških zmogljivosti, vključno s podporo skupine modrecev; poudarja, da je treba zagotoviti uspešnost tega novega pristopa k razvoju zmogljivosti; poziva države članice, naj spoštujejo rok, ki ga je določil Svet decembra 2010; opozarja, da morajo načelniki štabov oboroženih sil EU do maja 2011 pregledati svoje zmogljivosti, da je vojaški štab EU zadolžen, da na podlagi teh podatkov do sredine leta 2011 pripravi pregled in da bodo ministri za obrambo EU pred koncem leta 2011 sprejeli dokončne zaključke; poziva agencijo, naj tej novi pobudi nameni prednostno vlogo in pripravi seznam morebitnih novih projektov sodelovanja (na primer na področju satelitskih komunikacij, zdravstvene podpore, pomorske logistike in kibernetične varnosti), s čimer bi se izognili podvajanju stroškov in povečali interoperabilnost;
36.
podpira priporočila Sveta za zunanje zadeve, ki je potekal januarja 2011 in ki podpredsednico/visoko predstavnico poziva k obravnavi vprašanj, predstavljenih v weimarski pobudi, s čimer bi na podlagi poročila, ki ga mora Svetu za zunanje zadeve predstaviti do sredine leta 2011, omogočila sprejem praktičnih ukrepov, s katerimi bi do konca leta v čim večji meri dosegli konkretne rezultate, vključno z možnostjo razširitve tovrstnih pobud na druge zainteresirane države članice;
37.
ponovno poudarja potrebo po preseganju trenutnega neravnovesja glede zmogljivosti na področju načrtovanja in izvajanja civilnih in vojaških operacij z vzpostavitvijo stalne civilno-vojaške zmogljivosti za načrtovanje in izvajanje ali operativnega štaba (OHQ) na ravni EU, ki bo EU omogočal hitrejše in stroškovno učinkovitejše odzivanje; poudarja, da so se sporazumi Berlin Plus izvajali le v omejenem obsegu, saj so bili do sedaj omejeni na prevzeme obstoječih misij Nata, in opozarja na težave, povezane z okvirom ’nation track’, ki temelji na uporabi petih nacionalnih operativnih štabov, kar težavam pri oblikovanju sil in večji zapletenosti usklajevanja civilnih in vojaških zmogljivosti dodaja pomanjkanje predhodnega načrtovanja;
38.
meni, da obstoječi operativni center, ki je sicer dobrodošel prvi korak, ne izpolnjuje zahtev in ravni ambicij stalnih operativnih štabov in da ga je treba preoblikovati v stalni center ter mu omogočiti upravljanje večjih misij in dodeliti ustrezne kadrovske vire in operativno infrastrukturo ter odpraviti nezanesljivost komunikacijskih in informacijskih sistemov EU, ki je nastala zaradi tega, ker ni stalne strukture za poveljevanje in nadzor (C2) (in ustreznega pravnega okvira), kar lahko negativno vpliva tudi na poznavanje situacije; se zavzema za to, da se vojaški operativni štab in civilni štab nahajata na isti lokaciji, kar bi omogočilo izvajanje celotnega nabora vojaških in civilnih operacij ter popolno izkoriščanje morebitnih sinergijskih učinkov, ob upoštevanju posebnosti civilne in vojaške hierarhije poveljevanja, različnih postopkov odločanja in dogovorov glede financiranja;
39.
pozdravlja dejstvo, da je podpredsednica/visoka predstavnica v svojem odzivu na weimarsko pobudo priznala potrebo po zmogljivosti za izvajanje vojaških operacij EU; vztraja, da bi morala analiza stroškovne učinkovitosti, ki jo je zahtevala podpredsednica/visoka predstavnica, vključiti tudi stroške, ki nastajajo zaradi tega, ker EU nima operativnega štaba; izraža svojo namero, da bo podprl študijo o zgornjem vprašanju ter o morebitnih stroških in dogovorih glede financiranja nove strukture;
40.
priznava ustreznost bojnih skupin, vendar poziva k resnemu premisleku glede koncepta in strukture teh skupin, ki do sedaj v praksi še niso delovale, v smislu povečanja prožnosti in učinkovitosti; meni, da:
–
bi lahko premislili o tem, da bi se ena od obeh bojnih skupin specializirala za nišne zmogljivosti in/ali zmogljivosti, primerne za spopade nizke intenzivnosti, ki vključujejo civilno-vojaške naloge;
–
bi morali njihove operativne stroške knjižiti v breme mehanizma ATHENA, katerega pregled je predviden v času poljskega predsedovanja;
41.
poudarja, da Pogodba določa, naj se evropska politika zmogljivosti in oboroževanja določi v sodelovanju z Evropsko obrambno agencijo, ter institucije in telesa EU in države članice poziva, naj sodelujejo pri oblikovanju in izvajanju te politike;
42.
spodbuja k tesnemu sodelovanju med agencijo in Komisijo, da bi okrepili zmogljivosti za dvojno uporabo ter tako poiskali najbolj celosten pristop k raziskavam v zvezi z varnostjo in izboljšali sinergijsko upravljanje civilno-vojaških virov, zlasti prek varnostne teme znotraj okvirnega programa za raziskave in tehnološki razvoj; zato pozdravlja pričakovani osmi okvirni program, ki bo zajemal tudi področje zunanje varnosti; poziva Komisijo, naj prizna, da je krizno upravljanje civilno-vojaške narave, ter razmisli o financiranju raziskav na področju varnosti in obrambe za civilno uporabo s sredstvi Skupnosti; vendar poudarja, da to sodelovanje ne sme preseči civilno-vojaškega sodelovanja, ki je potrebno za ohranjanje miru, preprečevanje sporov in krepitev mednarodne varnosti ter kriznega upravljanja;
43.
poziva vodjo Evropske obrambne agencije (podpredsednico/visoko predstavnico) in Svet, naj pravočasno pripravita nov sklep Sveta o ustanovitvi Evropske obrambne agencije na podlagi nove vloge te agencije v skladu z Lizbonsko pogodbo; dvomi v sedanjo pravno podlago za Evropsko obrambno agencijo iz leta 2004 glede na Lizbonsko pogodbo in posledice te pogodbe v zvezi z Evropsko obrambno agencijo; poziva Svet, da obvesti Evropski parlament o spremembah Skupnega ukrepa Sveta o ustanovitvi Evropske obrambne agencije, ki so potrebne zaradi vključitve Evropske obrambne agencije v Lizbonsko pogodbo;
44.
poziva k vzpostavitvi močnega sodelovanja med Komisijo, Parlamentom, Evropsko obrambno agencijo in sodelujočimi državami članicami pri pripravah na osmi okvirni program s ciljem vlaganj na ravni EU v tehnološka področja, ki so v skupnem interesu, pri čemer je treba upoštevati tudi dejstvo, da izdatki za raziskave in razvoj na področju obrambe v Evropi trenutno znašajo okrog 10 % izdatkov, ki jih temu namenjajo ZDA;
45. poziva k tesnemu sodelovanju med Evropsko obrambno agencijo in Skupno organizacijo za sodelovanje na področju oboroževanja (OCCAR); zahteva, da ga vodja Evropske obrambne agencije (podpredsednica/visoka predstavnica) obvešča o rezultatih pogajanj o upravnem dogovoru o sodelovanju, ki so se začela aprila 2010; 46.
ponovno poudarja, da je vzpostavitev bolj konkurenčnega in učinkovitega evropskega trga za varnost in obrambo, odprtega za javna naročila, skupaj z razširjeno evropsko obrambno tehnološko in industrijsko osnovo (EDTIB), ki upošteva ključne industrijske zmogljivosti, zanesljivost oskrbe med državami članicami, večjo konkurenco na trgu obrambne opreme, poglobljeno in raznoliko izbiro dobaviteljev in večje sodelovanje na področju oboroževanja, eden izmed temeljnih pogojev za avtonomno in verodostojno SVOP;
47.
poudarja, da je za obrambni trg bistvenega pomena, da vse države članice v nacionalno zakonodajo prenesejo naslednje direktive:
–
(do 30. junija 2011) Direktivo 2009/43/ES o prenosu obrambnih proizvodov znotraj Skupnosti, in
–
(do 31. avgusta 2011) Direktivo 2009/81/ES o postopkih za oddajo naročil na področju obrambe in varnosti;
priporoča državam članicam, naj pod vodstvom Komisije dosledno spoštujejo časovne roke in oblikujejo potrebne izvedbene predpise ter hkrati poskrbijo za pripravljenost osebja na izvajanje nove zakonodaje; poziva države članice, naj upoštevajo ustrezna navodila Komisije;
48.
priporoča nujen pregled izvajanja Skupnega stališča Sveta, ki opredeljuje skupna pravila glede nadzora izvoza vojaške tehnologije in opreme, z dne 8. decembra 2008, da se zagotovi stroga in dosledna skladnost delovanja vseh nacionalnih organov, ki so vključeni v državah članicah;
49.
poziva države članice, naj ravnajo v skladu s kodeksom ravnanja pri javnih naročilih za obrambo in kodeksom ravnanja za kompenzacije Evropske obrambne agencije, da se prepreči kršenje pravil notranjega trga in omejijo priložnosti za korupcijo;
50.
poudarja, da je za krepitev porajajočega se evropskega trga za varnost in obrambo treba odpraviti praznino na področju predpisov in standardov, saj takšno stanje omejuje priložnosti za delovanje na trgu tako velikim kot tudi malim in srednjim podjetjem in preprečuje interoperabilnost varnostnih sistemov; v celoti podpira delo Evropske obrambne agencije v okviru nove pravne podlage, ki jo zagotavlja Lizbonska pogodba; zagovarja tesno sodelovanje med Evropsko obrambno agencijo in Komisijo, da se vzpostavi evropski obrambni trg; poziva Komisijo, naj v sodelovanju z Evropsko obrambno agencijo spodbudi prvi razmislek o evropski industrijski politiki na področju varnosti in obrambe;
51.
poziva sodelujoče države članice, naj sodelovanje v Evropski obrambni agenciji obravnavajo kot stalno zavezo in ji zagotovijo potrebne človeške in ekonomske vire; poziva k povišanju izdatkov, namenjenih operativnim projektom in študijam (ki so povprečno predstavljali približno 25 % proračuna), če bi se, žal, glasovanje z vetom glede povečanja proračuna še naprej nadaljevalo;
52.
poziva države članice, ki sodelujejo v Evropski obrambni agenciji, naj prispevajo k delu in pobudam, ki jih bo predstavila podpredsednica/visoka predstavnica kot vodja agencije, in poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj vzpostavi način dela, ki bo izboljšal zmožnost sodelujočih držav članic, da prevzamejo odgovornost kot nosilke odločitev, in ki bo skladen z medvladno naravo agencije in določbami Pogodbe, katerih namen je oblikovanje političnega soglasja;
53.
meni, da je treba v EU sprejeti regulativne ukrepe, vključno s celovitim normativnim sistemom za ustanovitev, registracijo, licenciranje, spremljanje in poročanje o kršitvah veljavne zakonodaje s strani zasebnih vojaških družb in zasebnih varnostnih služb na notranji in zunanji ravni;
54.
zato poziva Komisijo in Svet, naj ustrezno ukrepata:
–
na notranji ravni s pripravo priporočila, ki omogoča sprejetje direktive za usklajevanje nacionalnih ukrepov za reguliranje storitev zasebnih vojaških družb in zasebnih varnostnih služb, tudi glede ponudnikov storitev in naročanja storitev;
–
na zunanji ravni s pripravo kodeksa ravnanja, ki omogoča sprejetje sklepa o reguliranju izvoza storitev zasebnih vojaških družb in zasebnih varnostnih služb v tretje države, kolikor ni reguliran v zgoraj omenjeni direktivi;
Zunanja in notranja varnost
55.
meni, da je treba notranjo in zunanjo varnost v EU obravnavati kot dopolnjujoči se razsežnosti iste strategije, kot Evropski svet jasno poudarja vse od srečanj v Tampereju (1999), Feiri (2000) in Stockholmu (2010), ko je sprejel cilje v zvezi z evropskim območjem svobode, varnosti in pravice za obdobje 2010–2014; poudarja, da se v okviru boja proti mednarodnemu terorizmu ni mogoče nikakor pogajati o ključnih vrednotah in standardih, kot so človekove pravice, temeljne svoboščine in humanitarno pravo, ter da je začasni odbor Evropskega parlamenta za preučitev domnev o uporabi evropskih držav za prevoz in nezakonito pridržanje ujetnikov s strani ameriške obveščevalne agencije CIA med drugim sklenil, da je treba zagotoviti obsežnejši parlamentarni nadzor nad politikami in ukrepi za boj proti terorizmu v državah članicah in v EU;
56.
meni, da v sodobnem času, še zlasti pa po 11. septembru, postaja vse bolj jasno, da številnih čezmejnih dejavnosti, kot so terorizem, širjenje orožja za množično uničevanje, organizirani kriminal, kibernetski kriminal, mamila in trgovina z ljudmi, ni mogoče obravnavati brez usklajenega delovanja, ki vključuje ’zunanje’ varnostne politike ter ’notranje’ zakonske in politične ukrepe in orodja, ki sta jih izpostavila že prvi akcijski načrt Evropske Unije za boj proti terorizmu (2001) in strategija Evropske unije za boj proti terorizmu (2005); opozarja, da Svet v poročilu o izvajanju evropske varnostne strategije iz leta 2008 poudarja, da neuspeh države vpliva na varnost Evrope, kot je razvidno iz primera Somalije;
57.
priznava, da postajajo povezave med zunanjimi in notranjimi varnostnimi politikami vedno bolj očitne tako v državah članicah kot tudi v tretjih državah, na primer v ZDA, kjer so leta 2003 z združitvijo 22 zveznih agencij ustanovili Ministrstvo za domovinsko varnost, ki sedaj zaposluje več kot 200 000 uradnikov in katerega proračun znaša več kot 40 milijard USD letno; meni, da ni presenetljivo, da so glavne naloge ministrstva za domovinsko varnost deloma enake tistim, ki jih je Evropska unija povezala z ustanovitvijo območja svobode, varnosti in pravice (varovanje zunanjih meja, migracije, boj proti terorizmu);
58.
pozdravlja dejstvo, da ključne določbe Lizbonske pogodbe odražajo prilagoditev zgoraj omenjenega stanja in potrebo po izkoriščanju sinergij med zunanjo in notranjo varnostjo, vključno z:
–
razširitvijo pristojnosti SVOP z obsežnejšimi misijami, ki sodijo v okvir petersberških nalog in bi lahko prispevale k boju proti terorizmu, med drugim tudi z nudenjem podpore tretjim državam za boj proti terorizmu na njihovem ozemlju; priporoča široko razlago teh določb v skladu z ustreznimi resolucijami Združenih narodov in ob popolnem spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin; vendar opozarja, da vojaško odzivanje samo po sebi ni dovolj za to, da bi porazili mednarodni terorizem, in poziva h krepitvi mednarodnih prizadevanj za opredelitev upravičenih skrbi v zvezi s tem pojavom in za soočanje z njimi, pri čemer je treba hkrati izboljšati dialog in širše razumevanje med civilizacijami;
–
solidarnostno klavzulo: Parlament se strinja, da mora ta mehanizem postati operativen, in pozdravlja dejstvo, da sta Komisija in podpredsednica/visoka predstavnica obljubili, da bosta leta 2011 pripravili medsektorski predlog, ki bo zagotovil podlago za skupno zavezo EU o uporabi solidarnostne klavzule v praksi;
59.
meni, da evropska varnostna strategija (2003) in strategija notranje varnosti (2010) skladno izpostavljata številna skupna področja, kot so terorizem, organizirani kriminal in kibernetska varnost, ki zadevajo obe razsežnosti varnosti; se zato strinja, da je treba izboljšati načine za združevanje notranje in zunanje varnostne razsežnosti, kar je Komisija predlagala že v svojem sporočilu z naslovom ’Strategija notranje varnosti EU:pet korakov k varnejši Evropi’ (2010) ( KOM(2010)0673 );
60.
meni, da se dopolnjevanje ciljev zunanje in notranje varnosti kaže v naslednjih dejstvih:
–
PVO in COSI (odbor za notranjo varnost, ki je bil ustanovljen s PDEU) ter situacijski center, Komisija in agencije, povezane z varnostjo, kot so EUROPOL, EUROJUST, FRONTEX, bodo sodelovali in institucijam EU posredovali skupno oceno ogroženosti;
–
s povezavo schengenskega informacijskega sistema z vsemi ustreznimi vseevropskimi mrežami, kot sta VIS in EURODAC, bo nastal model zbiranja varnostnih informacij z uporabo izkušenj in najboljše prakse iz drugih držav; poudarja, da je treba v zvezi s tem upoštevati tveganja v smislu ogrožanja zasebnosti in etične posledice;
–
sledenje financiranja terorističnih dejavnosti so omogočili evropsko-ameriški sporazum TFTP in vsi zakonodajni ukrepi, ki nalagajo sledljivost sumljivih transakcij;
–
opredelitev evropskih ključnih infrastruktur upošteva učinek človeških posegov, kot so teroristični napadi in kibernetski napadi;
61.
meni, da je torej z vsemi zgoraj navedenimi pobudami mogoče začeti le ob trdni pravni podlagi in zakonodajnih ukrepih, ki jih je mogoče sprejeti v skladu z običajno notranjo ureditvijo pristojnosti v EU, s kvalificirano večino v Svetu, soodločanjem Evropskega parlamenta ter nenazadnje ob sodnem nadzoru Evropskega sodišča;
62.
meni, da bo potem logično, da bo v primeru, ko bo ista nevarnost zahtevala uporabo zunanjih in notranjih varnostnih ukrepov, EU dala prednost tistim razpoložljivim ukrepom, ki bodo bolj učinkoviti in pravno zanesljivi, pri čemer slednji izhajajo iz notranje pristojnosti; meni, da bi vloga Evropskega parlamenta morala biti prav tako odločilna za povezane posebne strategije in ukrepe SZVP;
63.
opozarja Svet in podpredsednico/visoko predstavnico, da sta odgovorna za obveščanje Parlamenta o stanju zunanjih odnosov, še posebej pa odnosov s tretjimi državami in mednarodnimi organizacijami, s katerimi potekajo pogajanja o sklenitvi sporazumov, ki so v interesu EU, ali pa so ti že bili sklenjeni; opozarja Svet, da se mora o sporazumih glede izmenjave tajnih podatkov s tretjimi državami in mednarodnimi organizacijami, ki se ne nanašajo izključno na SZVP, pogajati in jih sklepati na način, ki omogoča, da bo Parlament obveščen in vanje vključen v skladu s členom 218(6) PDEU; v tem okviru si pridržuje pravico do odločanja, ali sporazumi med državami članicami Evropske unije, ki se srečujejo v okviru Sveta, o varstvu tajnih podatkov, ki si jih izmenjujejo v interesu Evropske unije, morebiti posegajo v posebne pravice, ki jih Parlamentu podeljuje Pogodba;
Zagotavljanje varnosti s pomočjo operacij
64.
pozdravlja dejstvo, da je EU od leta 2003 do danes izvedla številne operacije (24) na treh celinah, ki so vsebovale različne oblike posredovanja, pri čemer je bila večina civilnih misij osredotočena na policijo, reforme varnostnega sektorja in utrditev pravne države; poudarja, da je bilo doslej 16 od 24 misij SVOP civilne narave;
65.
ugotavlja, da ta trend potrjujejo tudi značilnosti trinajstih misij, ki trenutno potekajo, in da se poleg te razvrstitve od misij v vedno večji meri zahteva, da prevzemajo ’večnamensko’ vlogo, kot v primeru misije EULEX Kosovo, ki združuje številne funkcije (policijski, carinski in pravosodni sistem) s funkcijami usposabljanja, spremljanja in pomoči ter izvršilne naloge, ali pa v nedavni misiji EUTM Somalija, ki ima sedež v Ugandi in naj bi zagotavljala vojaško usposabljanje za varnostne sile začasne zvezne vlade, kar je primer vedno večjega poudarka na nalogah, povezanih z reformo varnostnega sektorja, na področju vojaškega kriznega upravljanja;
66.
pozdravlja tekočo revizijo obstoječih civilnih konceptov SVOP; zlasti ugotavlja, da bo načelo pravne države obravnavano kot osrednji koncept za civilne misije, ki zajemajo policijo, pravosodje, civilno upravo, carino, mejni nadzor in druga zadevna področja, kar bo načrtovalcem in strokovnjakom, ki delajo na terenu, koristilo pri vzpostavljanju in izvajanju misij s krepitvijo in/ali nadomestitvijo (izvršilnih) nalog; podpira prizadevanja za razvoj koncepta misij SVOP na področju pravosodja in ugotavlja, da se je treba izogniti nepotrebnemu podvajanju z morebitnimi drugimi programi Skupnosti; v zvezi s tem poziva visoko predstavnico/podpredsednico, naj Evropskemu parlamentu nujno posreduje podrobne informacije o najemanju zasebnih vojaških družb in zasebnih varnostnih služb v okviru misij SVOP in SZVP, pri čemer naj opredeli strokovne zahteve in standarde poslovanja, ki se zahtevajo od izvajalcev, predpise, ki se uporabljajo, pravne odgovornosti in obveznosti, mehanizme spremljanja, ocenjevanje učinkovitosti in stroške;
67.
ugotavlja tudi, da je Lizbonska pogodba potrdila razširitev misij, ki sodijo v okvir petersberških nalog, ki je dejansko že potekala v letih pred pričetkom veljavnosti Pogodbe, ter na ta način preoblikovala in vzpostavila okrepljen politično-pravni okvir, ki je skladen z dejanskim stanjem;
68.
odločno zagovarja potrebo po nadgradnji pridobljenih izkušenj, da bi misijam dali nov zagon (misija EUTM Somalija predstavlja edino novo misijo v zadnjih dveh letih), saj so misije merilo uspešnosti izvajanja pristojnosti SVOP in tako tudi verodostojnosti Unije kot akterja na mednarodni ravni;
69.
poudarja potrebo po nujnem doseganju konkretnega napredka na različnih tehničnih, pravnih in operativnih področjih, še posebej pa na politično-strateškem področju; zelo priporoča, da se vsaka misija umesti v jasno politično strategijo (na srednji in dolgi rok), ter poudarja, da misije niso nadomestilo za politiko: takšna povezava je bistvenega pomena za operativni uspeh posameznega posredovanja ter za prekinitev začaranega kroga, v katerem SVOP ne nastopa kot instrument SZVP, ampak jo nadomešča, zaradi česar prihaja do številnih nedoslednosti;
70.
z zaskrbljenostjo ugotavlja, da povezava z jasno politično strategijo do danes ni bila vzpostavljena in da v večini primerov tudi v prihodnje ne bo vzpostavljena, kar bo imelo negativne vplive na uspešnost in učinkovitost misij, na primer:
–
misija EUPOL v Afganistanu ima le ciljni vpliv na ozek krog uradnikov na visoki ravni in je bila šele pred kratkim vključena v akcijski načrt EU AFPAK;
–
misija EULEX Kosovo, najpomembnejša civilna misija EU, je naletela na številne ovire, predvsem zaradi pomanjkanja zakonodaje za podporo misiji in pomanjkanja kadrov; ne glede na to ima pomembno vlogo na področju oblikovanja pravne države in še naprej zagotavlja stabilnost v regiji;
–
misija EUBAM Rafah in misija EUPOL COPPS, ki je splošno priznana in sprejeta kot ključni mednarodni strokovni sogovornik o vprašanjih v zvezi z delovanjem policije na palestinskih ozemljih, nista pomembno vplivali na razvoj sporov zaradi neobstoja močne politične in diplomatske strategije, ki bi jo bilo treba oblikovati za ponovno okrepitev delovanja na palestinskih ozemljih;
–
misija EUFOR Althea v Bosni in Hercegovini (ki se je začela leta 2004 z izvajanjem sporazumov Berlin Plus) bi lahko dosegla glavne cilje, za kar pa bi bilo treba s političnega vidika oceniti možnosti za zaključek misije in za vrnitev pomembnih finančnih in človeških virov (več kot 1.400 oseb);
–
EU je uspešno prevzela vodilno vlogo v mednarodnih prizadevanjih za boj proti piratstvu z misijo EUNAVFOR Somalija (operacija Atalanta), vendar je treba nujno rešiti vprašanje sodne obravnave piratov, zlasti na podlagi Langovega poročila, ki je bilo pred kratkim predloženo Varnostnemu svetu Združenih narodov; operacija Atalanta se sooča s pomanjkanjem izvajanja jasne regionalne strategije, s katero bi odpravili temeljne vzroke za piratstvo in se učinkovito spopadli s kronično nestabilnostjo Afriškega roga; nujno je treba sprejeti ukrepe za izboljšanje zmogljivosti za pomorski nadzor v regiji;
–
misija EUTM se lahko izkaže za protiproduktivno, ker lahko poveča vojaške zmogljivosti morebitnih novih pripadnikov milic v Somaliji;
–
misiji EUPOL DR Kongo in EUSEC DR Kongo sta v državi od leta 2007 oziroma 2005, vendar imata le omejene pozitivne učinke na ciljne skupine (če sploh); priporoča, da se več pozornosti nameni spolnemu nasilju, da se poveča uspešnost obeh misij;
71.
pozdravlja sklep Sveta o izvajanju operacije EUFOR Libija v podporo operacijam za humanitarno pomoč, če bi to zahteval Urad ZN za usklajevanje humanitarnih dejavnosti; poziva Svet, naj nemudoma zagotovi humanitarno pomoč Misrati in drugim naseljenim krajem, zlasti s pomočjo ladjevja; je zelo zaskrbljen zaradi vse večjega števila žrtev konflikta v Libiji ter zaradi poročanj, da naj bi Gadafijev režim proti civilnemu prebivalstvu uporabljal kasetno strelivo in drugo orožje; globoko obžaluje, da je bil mandat misije EUFOR omejen na humanitarne vidike, medtem ko je EU imela jasno priložnost za prevzem vodilne vloge pri pomorskem nadzoru (uveljavljanje embarga in pomoč agenciji Frontex) in humanitarni pomoči ter zaščiti civilistov v Libiji; v zvezi s tem opozarja na svojo resolucijo z dne 10. marca 2011, v kateri poziva visoko predstavnico, naj preuči možnost uveljavljanja embarga z uporabo zračnih in pomorskih zmogljivosti SVOP; obžaluje, da so se nekatere države članice odločile vložiti veto na razširitev mandata za EUFOR v Libiji, hkrati pa so začele samostojno izvajati takšne operacije; poziva k začetku načrtovanja potencialne operacije SVOP v srednjeročnem do dolgoročnem okviru v Libiji na področjih reforme varnostnega sektorja, okrepitve institucij in upravljanja meja;
72.
poziva k tesnejšemu usklajevanju na terenu, pri čemer je bistvenega pomena vloga vodij delegacij (danes so to uradniki Evropske službe za zunanje delovanje in ne več Komisije) in posebnih predstavnikov Evropske unije; meni, da mora takšno usklajevanje potekati na različnih ravneh, predvsem pa:
–
med misijami EU, ki delujejo na istem območju, s čimer bi se izognili nedoslednosti in podvajanju prizadevanj, kot se je na primer v preteklosti dogajalo v Bosni in Hercegovini zaradi nekdanjih razlik med pristojnostmi misije EUFOR Althea in misije EUPM na področju boja proti organiziranemu kriminalu;
–
med misijami SVOP ter ostalimi akterji in instrumenti Unije, predvsem na ozemlju Palestine in Afrike;
–
med projekti razvojnega sodelovanja in misijami SVOP v okviru SZVP;
–
med EU in drugimi mednarodnimi akterji, ki delujejo na istem področju, s čimer bi izboljšali sodelovanje na strateški (na primer dejavnosti za usposabljanje afganistanskih varnostnih sil, ki so razdeljene med EU, ZDA in NATO) in operativni ravni (predvsem s sklicevanjem na sporazume, ki urejajo manevrski prostor za delovanje na terenu, omogočajo izmenjavo tajnih podatkov in zagotavljajo varovanje evropskega osebja s strani enot Nata);
73.
priporoča reformo mehanizma ATHENA, s katero bi racionalizirali in povečali delež skupnih stroškov (ki so v tem trenutku ocenjeni na približno 10 %) ter tako zagotovili pravičnejšo porazdelitev bremen vojaških operacij, v katerih bi morali sodelujoči v misiji, ki že nosijo izjemno odgovornost glede tveganj in stroškov, glede na sedanje razmere prevzeti še dodatno ekonomsko odgovornost;
74.
pozdravlja rezultat, dosežen v okviru madridskega sporazuma o vzpostavitvi Evropske službe za zunanje delovanje, ki je predvidel oblikovanje posebnih proračunskih postavk za glavne misije SVOP (EULEX Kosovo, EUPOL Afganistan, EUMM Gruzija) za zagotavljanje večje preglednosti in boljšega nadzora izdatkov s strani Parlamenta; poudarja, da je treba vsaki misiji SVOP nameniti svojo proračunsko vrstico; potrjuje svojo pripravljenost za sodelovanje z novim stalnim predsedstvom Politično-varnostnega odbora, da bi izboljšali in povečali učinkovitost skupnih posvetovalnih sestankov o SZVP v skladu z izjavo podpredsednice/visoke predstavnice o politični odgovornosti, sprejeto v Madridu; izjavlja, da želi biti seznanjen z delom kongresa ZDA in drugih nacionalnih parlamentov v zvezi s postopki in metodami za natančen pregled varnostnih in obrambnih politik;
75.
poziva, naj se skladno z določbami Lizbonske pogodbe oblikuje zagonski sklad za pripravljalne dejavnosti pred pričetkom vojaških operacij, ki bo pospešil dodeljevanje sredstev, in naj se ta ukrep vključi v predlog za revizijo mehanizma ATHENA;
76.
priporoča sprejem ukrepov za odpravo težav pri iskanju strokovnjakov za delo v civilnih misijah (kot v primeru misij EULEX Kosovo in EUPOL Afganistan), ki so se izkazale za najpogostejšo obliko posredovanja, in vzpostavitev mehanizmov za hitro razmestitev sil in njihovo vzdržnost;
77.
priporoča, naj se v okviru načela enakosti med spoloma, skladno z resolucijo Varnostnega sveta Združenih narodov 1325, ter zato, da bi se povečala učinkovitost civilnih in vojaških misij, zagotovi ustrezno vključevanje žensk na vseh ravneh kriznega upravljanja; poudarja, da je treba ženske zaposlovati na višjih ravneh odločanja in jih vključevati v redna posvetovanja s civilno družbo, vključno z organizacijami žensk, in da je treba v okviru misij povečati zmogljivosti za obravnavo vprašanj v zvezi s spolom; poziva, naj se v okviru misij SVOP vzpostavijo ustrezni javni pritožbeni postopki, ki bodo zlasti pomagali pri prijavljanju spolnega nasilja in nasilja na podlagi spola; poziva podpredsednico/visoko predstavnico, naj v šestmesečno oceno misij SVOP vključi podrobno poročilo o ženskah, miru in varnosti; poudarja, kako pomembno je, da začne EU v večji meri pošiljati policistke in vojakinje na misije skupne zunanje in varnostne politike, pri tem pa bi ji kontingent policistk v mirovnih silah OZN v Liberiji lahko služil za vzor;
78.
poziva podpredsednico/visoko predstavnico k sprejemu ustreznih ukrepov za izboljšanje učinkovitosti uporabe evropskih virov in zmogljivosti za civilne misije ter z zaskrbljenostjo ugotavlja, da so stroški ukrepov za zagotavljanje varnosti misij v okviru EUJUST LEX Irak in EUPOL Afganistan, ki jih izvajajo zasebna varnostna podjetja, visoki;
79.
poudarja potrebo po vzpostavitvi trdnejših formalnih institucionalnih postopkov, da bi tako omogočili redno vrednotenje izvajanja misij na terenu na podlagi skupnih meril; meni, da bi na ta način ustvarili pogoje za ovrednotenje pridobljenih izkušenj s politično-strateškega, tehničnega, pravnega in operativnega vidika, kar bi dolgoročno prispevalo k izboljšanju tekočih posegov in k oblikovanju meril, ki bi se uporabljala v kriznih razmerah in s katerimi bi vzpostavili večje ravnotežje med strateškimi interesi in razpoložljivimi viri;
Varnost in partnerstvo
80.
meni, da se morata trend k večpolarnosti v mednarodnem sistemu in vzpostavljanje strateških partnerstev navezati na dejavno zavezo k spodbujanju večstranskosti kot razsežnosti, ki je najbolj skladna s spoštovanjem univerzalne pravne države, s posebno naravo EU in vse večjo stopnjo medsebojne odvisnosti, ki je značilna za proces globalizacije;
81.
ponovno poudarja, da EU v celoti spoštuje določbe in načela Ustanovne listine Združenih narodov, in priznava, da je za vzdrževanje mednarodnega miru in varnosti v svetu v prvi vrsti odgovoren Varnostni svet Združenih narodov;
82.
opozarja, da Lizbonska pogodba Evropsko unijo obvezuje k spodbujanju večstranskih rešitev, še posebej v okviru Združenih narodov, in da mora mednarodno delovanje Unije temeljiti na načelih ustanovne listine ZN; na mednarodnem pravu ter načelih in vrednotah EU;
83.
priznava, da je s pravnega vidika Lizbonska pogodba presegla predhodno ločevanje na politike Unije in politike Skupnosti, saj je določila enoten status pravne osebe in utrdila avtonomijo pravnega reda EU v razmerju do mednarodnega prava, tudi kar zadeva mednarodno varnost, kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča Evropske unije v zadevi Kadi (v skladu s katero lahko ’mednarodno pravo pronica v pravni red EU le pod pogoji, ki jih določajo ustavna načela Skupnosti’);
84.
poziva države članice, ki sodelujejo v Varnostnem svetu, naj ščitijo skupna stališča in interese Unije in naj skušajo doseči reformo Združenih narodov, kjer bo Unija kot taka imela svoj stalen sedež;
85.
poudarja potrebo po krepitvi sodelovanja med Evropsko unijo in Združenimi narodi na področju kriznega upravljanja, zlasti v začetni fazi krize in med obnovo po koncu spora, v tesni povezavi z ustreznimi strukturami novoustanovljene Evropske službe za zunanje delovanje;
86.
poziva države članice, naj sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev učinkovitega sodelovanja EU na zasedanjih Generalne skupščine Združenih narodov;
87.
priznava, da NATO še naprej ostaja temelj kolektivne varnosti svojih držav članic in sega preko njih; opozarja, da morata EU in NATO konstruktivno sodelovati, zlasti kadar obe organizaciji delujeta na istem prizorišču; se veseli predlogov visoke predstavnice o sodelovanju med EU in Natom na področju kriznega upravljanja, ki jih mora pripraviti v skladu z zaključki Evropskega sveta iz septembra 2010;
88.
pozdravlja sporazum o nadaljnji krepitvi strateškega partnerstva EU-NATO v okviru novega strateškega koncepta Nata; ponovno poudarja, da večina groženj, ki so opredeljene v novem strateškem konceptu, zadeva tudi EU, ter poudarja pomen tesnejšega sodelovanja med Evropsko unijo in Natom pri kriznem upravljanju v duhu medsebojne krepitve in ob spoštovanju neodvisnosti obeh strani pri sprejemanju odločitev; opozarja na to, da se je treba izogibati nepotrebnemu podvajanju prizadevanj in virov za krizno upravljanje, ter poziva EU in NATO, naj na ustrezen način poglobita svoje sodelovanje; poziva NATO, naj strogo omeji razvoj civilne zmogljivosti, da se prepreči podvajanje;
89.
poudarja, da je afriška celina bistvenega pomena za varnost EU ter za vzpostavljanje miru in preprečevanje sporov; podpira tesno sodelovanje med EU in Afriško unijo v okviru partnerstva za mir in varnost ter v povezavi s skupno strategijo Afrika-EU; izraža naklonjenost večjemu vključevanju in odgovornosti Afriške unije, predvsem na področju kriznega upravljanja, in ponovno poudarja, da si morajo Komisija in države članice prizadevati za praktične ukrepe za boj proti trgovanju z lahkim strelnim orožjem in orožjem malega kalibra ter njegovemu širjenju; podpira zaveze, predstavljene v izjavi iz Tripolija, glede strukture za mir in varnost v Afriki, ki bi na postala v celoti operativna;
90.
priporoča zlasti razvoj afriških zmogljivosti za zgodnje opozarjanje in preprečevanje sporov, okrepitev zmogljivosti za posredovanje v okviru ’skupine modrih’ ter preučitev možnosti za izvajanje priporočil iz Prodijevega poročila o financiranju afriških mirovnih operacij; spodbuja razvoj odnosov na podlagi sodelovanja in krepitev zmogljivosti subregionalnih organizacij;
91.
opozarja, da je treba poleg partnerstev z drugimi mednarodnimi organizacijami, kot so ZN, NATO in AU, v okviru SVOP krepiti tudi sodelovanje s posameznimi tretjimi državami; ugotavlja, da izkušnje kažejo, da lahko tretje države k misijam SVOP pomembno pripomorejo z materialnimi sredstvi, človeškimi viri in strokovnim znanjem, kot v primeru operacij EUFOR Čad/CAR, v kateri je Rusija zagotovila zelo potrebne helikopterje, in EUFOR Althea, v kateri so države, kot sta Turčija in Maroko, prispevale znatne kvote vojakov; nadalje meni, da lahko vključitev tretjih držav poveča legitimnost operacij SVOP in pomaga vzpostaviti dialog o varnosti na meji s pomembnimi partnerji ob hkratnem ohranjanju zavezanosti k spodbujanju spoštovanja človekovih pravic in pravne države;
92.
meni, da mora tak dialog zajemati oceno nevarnosti, vključevati (kjer je to potrebno) sodelovanje tretjih držav na vajah in usposabljanjih EU ter voditi k tesnejšemu medsebojnemu čezmejnemu povezovanju; meni, da je treba je odpraviti postopkovne ovire in tako spodbuditi sodelovanje s tretjimi državami ter se izogibati zamud, do katerih bi lahko prišlo zaradi pogajanj o posameznih prispevkih; meni, da bi v ta namen lahko z nekaterimi tretjimi državami vzpostavili okvirne sporazume in standardne postopke, s pomočjo katerih bi poenostavili njihovo prispevanje;
93.
poudarja pomen sodelovanja na področju SVOP s sosednjimi državami EU, pri čemer mora biti sodelovanje s posameznimi regijami uravnoteženo in mora ustvarjati številne priložnosti za spodbujanje reform varnostnega sektorja v partnerskih državah, kar bi pomagalo našim vzhodnim in južnim partnericam razviti civilne in vojaške zmogljivosti za sodelovanje v misijah SVOP, poleg tega pa bi EU imela tudi več podpore pri upravljanju regionalne varnosti;
o
o o
94.
naroči svojemu predsedniku, naj to resolucijo posreduje Evropskemu svetu, podpredsednici/visoki predstavnici, Svetu, Komisiji, parlamentom držav članic, parlamentarni skupščini Nata, generalnemu sekretarju Združenih narodov in generalnemu sekretarju Nata.
