P6_TA(2006)0061
Storitve na notranjem trgu ***I
A6-0409/2005
Zakonodajna resolucija Evropskega parlamenta o predlogu Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o storitvah na notranjem trgu ( KOM(2004)0002 – C5-0069/2004 – 2004/0001(COD) )
(Postopek soodločanja: prva obravnava)
Evropski parlament
, –
ob upoštevanju predloga Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu ( KOM(2004)0002 ) Še ni objavljeno v Uradnem listu.
,
–
ob upoštevanju člena 251(2) in členov 47(2), 55, 71 in 80(2) Pogodbe ES, na podlagi katerih je Komisija Parlamentu podala predlog ( C5-0069/2004 ),
–
ob upoštevanju člena 51 svojega Poslovnika,
–
ob upoštevanju poročila Odbora za notranji trg in zaščito potrošnikov in mnenj Odbora za proračunski nadzor, Odbora za ekonomske in monetarne zadeve, Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve, Odbora za okolje, javno zdravje in varnost hrane, Odbora za industrijo, raziskave in energetiko, Odbora za kulturo in izobraževanje, Odbora za pravne zadeve, Odbora za pravice žensk in enakost spolov ter Odbora za peticije( A6-0409/2005 ),
1.
odobri predlog Komisije, kakor je bil spremenjen;
2.
poziva Komisijo, naj zadevo ponovno predloži Parlamentu, če namerava svoj predlog bistveno spremeniti ali nadomestiti z drugim besedilom;
3.
naroči svojemu predsedniku, naj stališče Parlamenta posreduje Svetu in Komisiji.
P6_TC1-COD(2004)0001
Stališče Evropskega parlamenta sprejeto na prvi obravnavi dne 16. februarja 2006 z namenom sprejetja Direktive
2006/.../ES
Evropskega parlamenta in Sveta o storitvah na notranjem trgu
(Besedilo velja za EGP)
EVROPSKI PARLAMENT IN SVET EVROPSKE UNIJE
STA –
ob upoštevanju Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in zlasti njenega prvega in tretjega stavka člena 47(2) in členov 55, 71 in 80(2),
ob upoštevanju predloga
Komisije
,
ob upoštevanju mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora
UL C 221, 8.9.2005, str. 113.
,
ob upoštevanju mnenja Odbora regij
UL C 43, 18.2.2005, str. 18.
,
v skladu s postopkom, določenim v členu 251 Pogodbe
Stališče Evropskega parlamenta z dne 16. februarja 2006.
,
ob upoštevanju naslednjega: 1.
Evropska unija si prizadeva oblikovati še tesnejše vezi med državami in narodi Evrope ter zagotoviti gospodarski in socialni napredek. V skladu s členom 14(2) Pogodbe notranji trg zajema območje brez notranjih meja, na katerem sta zagotovljena prosti pretok storitev in svoboda ustanavljanja. Odprava ovir za razvoj storitvenih dejavnosti med državami članicami je bistvena za krepitev povezovanja narodov Evrope in za spodbujanje uravnoteženega in trajnostnega gospodarskega in socialnega napredka.
Pri odpravi takšnih ovir je bistvenega pomena zagotoviti, da razvoj storitvenih dejavnosti prispeva k izpolnitvi naloge iz člena 2 Pogodbe, in sicer, da se v vsej Skupnosti spodbuja skladen, uravnotežen in trajnosten razvoj gospodarskih dejavnosti, visoko stopnjo zaposlenosti in socialne zaščite, enakost med moškimi in ženskami, trajnostno in neinflatorno rast, visoko stopnjo konkurenčnosti in konvergence ekonomskih učinkov, visoko raven varstva in izboljšanja kakovosti okolja, zvišanje ravni in kakovosti življenja ter ekonomsko in socialno kohezijo in solidarnost med državami članicami.
2.
Konkurenčni trg storitev je bistvenega pomena za spodbujanje gospodarske rasti in zaposlovanja v EU. Sedaj številne ovire notranjega trga onemogočajo mnogim ponudnikom storitev, zlasti malim in srednje velikim podjetjem (MSP), da bi svojo dejavnost širili prek državnih meja in v celoti izkoristili prednosti notranjega trga. To slabi konkurenčnost ponudnikov storitev iz EU na svetovnem trgu. Prosti trg, ki sili države članice k odpravi omejitev v zvezi s čezmejnim opravljanjem storitev ob sočasnem povečanju transparentnosti in zahtevanih informacij, bi potrošnikom omogočil večjo izbiro in boljše storitve za nižjo ceno.
3.
Poročilo Komisije o "Stanju notranjega trga storitev"
KOM(2002)0441 konč.
opisuje številne ovire, ki preprečujejo ali upočasnjujejo razvoj storitev med državami članicami, še posebej tistih, ki jih opravljajo mala in srednje velika podjetja, ki prevladujejo na področju storitev. Poročilo zaključuje, da desetletje po predvidenem dokončnem oblikovanju notranjega trga še vedno obstaja velika vrzel med vizijo integriranega gospodarstva Evropske unije in resničnostjo, ki jo doživljajo evropski državljani in ponudniki storitev. Omenjene ovire zadevajo številne storitvene dejavnosti v vseh fazah dejavnosti ponudnika storitev in imajo veliko skupnih lastnosti, še posebej to, da pogosto izhajajo iz upravnih bremen, pravne negotovosti, ki je povezana s čezmejno dejavnostjo, in pomanjkanja vzajemnega zaupanja med državami članicami.
4.
Ker so storitve v večini držav članic gonilna sila gospodarske rasti in predstavljajo 70% BDP in zaposlovanja, ima drobitev notranjega trga negativen vpliv na celotno evropsko gospodarstvo, še posebej na konkurenčnost malih in srednje velikih podjetij
ter pretok delovne sile
, in preprečuje potrošnikom večjo izbiro storitev po konkurenčnih cenah.
Pomembno je poudariti, da je storitveni sektor ključen zlasti za zaposlovanje žensk in tako lahko le-te pričakujejo koristi od novih možnosti, ki jih ponuja dokončna vzpostavitev notranjega trga storitev.
Evropski parlament in Svet poudarjata, da je odprava pravnih ovir za vzpostavitev dejanskega notranjega trga prednostna naloga za dosego cilja, ki ga je postavil Evropski svet v Lizboni,
to je povečanje zaposlenosti in socialne kohezije ter doseganje trajnostne gospodarske rasti,
da bi Evropska unija do leta 2010 imela najbolj konkurenčno in dinamično, na znanju temelječe, gospodarstvo na svetu
z naraščajočo stopnjo zaposlenosti.
Odpravljanje ovir
, ob istočasnem zagotavljanju naprednega evropskega socialnega modela, je temeljni pogoj za premagovanje ovir
,
pojavljajočih se pri uresničevanju lizbonske strategije, in
za oživitev evropskega gospodarstva, še posebej v smislu zaposlovanja in vlaganj.
Zato je pomembno vzpostaviti enotni trg storitev z ravnotežjem med odpiranjem trga, javnimi storitvami ter socialnimi pravicami in pravicami potrošnikov.
5.
Podjetniki, ki želijo opravljati storitve v drugi državi članici, se zlasti po pridružitvi desetih novih držav članic soočajo z očitnimi ovirami.
6.
Zato je treba odpraviti ovire za svobodo ustanavljanja za ponudnike storitev v državah članicah in ovire za svobodo opravljanja storitev med državami članicami ter zagotoviti
prejemnikom in ponudnikom
pravno varnost, potrebno za dejansko uresničevanje teh dveh temeljnih svoboščin Pogodbe. Ker ovire za opravljanje storitev na notranjem trgu zadevajo subjekte, ki želijo imeti sedež v drugi državi članici, kot tudi tiste, ki opravljajo storitev v drugi državi članici in nimajo sedeža v njih, je treba ponudnikom storitev omogočiti razvoj njihove storitvene dejavnosti na notranjem trgu z ustanovitvijo sedeža v državi članici ali z uporabo svobode opravljanja storitev. Ponudnikom storitev je treba omogočiti, da izbirajo med svoboščinama, odvisno od njihove strategije rasti v posamezni državi članici.
7.
Ovir se ne da odpraviti le s sklicevanjem na neposredno uporabo členov 43 in 49 Pogodbe, ker bi bilo po eni strani sklicevanje nanju za vsak posamezen primer ob kršenju postopkov s strani zadevnih držav članic (še posebej po širitvi) zelo zapleteno za nacionalne institucije in institucije Skupnosti. Po drugi strani pa odprava številnih ovir zahteva predhodno usklajevanje nacionalnih pravnih sistemov, vključno z vzpostavljanjem upravnega sodelovanja. Kot sta ugotovila Evropski parlament in Svet, zakonodajni instrument Skupnosti omogoča doseganje dejanskega notranjega trga storitev.
8.
Direktiva določa splošen pravni okvir, ki se uporablja za številne storitve, ob upoštevanju posebnosti vsake dejavnosti ali poklica ter njunega sistema ureditve. Ta okvir temelji na dinamičnem in selektivnem pristopu, ki ga oblikujeta hitro odstranjevanje ovir, tam kjer je to možno, kot prednostna naloga, ter, kot ostale naloge, začetek postopka ocenjevanja, posvetovanja in dodatnega usklajevanja glede posebnih vprašanj za postopno in usklajeno posodabljanje nacionalnih regulativnih sistemov za storitvene dejavnosti, kar je bistvenega pomena za dosego dejanskega notranjega trga storitev do leta 2010. Pripraviti je treba določbe za uravnoteženo vrsto ukrepov, ki bodo vsebovali ciljno usklajevanje, upravno sodelovanje,
svobodo opravljanja storitev v skladu s to direktivo
in spodbujanje oblikovanja kodeksa ravnanja
glede določenih vprašanj
. Usklajevanje nacionalnih zakonodajnih sistemov mora zagotoviti visoko stopnjo pravne usklajenosti na ravni Skupnosti in visoko stopnjo varovanja ciljev splošnega interesa, zlasti varstva potrošnikov,
okolja, javne varnosti, javnega zdravja in spoštovanja delovnega prava,
kar je bistveno za vzpostavitev medsebojnega zaupanja med državami članicami.
9.
Primerno je, da določbe te direktive o svobodi ustanavljanja
in prostem pretoku storitev
veljajo le v tolikšni meri, kolikor so zadevne dejavnosti odprte za konkurenco, tako da ne obvezujejo držav članic, da
bodisi liberalizirajo storitve splošnega gospodarskega pomena, bodisi privatizirajo javne subjekte, ki zagotavljajo take storitve, ali bodisi
odpravijo obstoječe monopole
za druge dejavnosti ali nekatere distribucijske storitve
.
10.
Ta direktiva v skladu z zakonodajo Skupnosti ne posega v dejavnosti držav članic v zvezi z ohranjanjem ali spodbujanjem kulturne in jezikovne raznolikosti ter pluralnosti medijev, vključno z njihovim financiranjem.
11.
Prav tako je pomembno, da ta direktiva v celoti spoštuje pobude Skupnosti, ki temeljijo na členu 137 Pogodbe, da se dosežejo cilji člena 136 Pogodbe v zvezi s spodbujanjem zaposlovanja ter izboljšanimi življenjskimi in delovnimi pogoji.
12.
Ob upoštevanju, da Pogodba določa posebno pravno podlago za zadeve s področja delovnega prava in prava socialne varnosti ter da se zagotovi, da ta direktiva ne vpliva na te zadeve, je treba področje delovnega prava in prava socialne varnosti izključiti s področja uporabe te direktive.
13.
Ta direktiva ne obravnava zahtev, ki urejajo dostop do javnih sredstev za določene ponudnike storitev. Te zahteve vključujejo predvsem tiste, ki določajo pogoje, pod katerimi imajo ponudniki storitev pravico do javnega financiranja, vključno s posebnimi pogodbenimi pogoji, še zlasti standardi kakovosti, ki jih je treba upoštevati kot pogoj za dostop do javnih sredstev, na primer za socialne storitve.
14.
Ta direktiva, še zlasti določbe v zvezi s sistemi dovoljenj in ozemeljsko področje uporabe dovoljenj, ne posega v razdelitev regionalnih in lokalnih pristojnosti v državah članicah, vključno z regionalno in lokalno samoupravo ter uporabo uradnih jezikov.
15.
Pri urejanju storitvenih dejavnosti in oblikovanju poklicnih pravil je treba priznati pomembno vlogo strokovnih organov
,
poklicnih združenj
in socialnih partnerjev, v kolikor ne ovirajo konkurence med gospodarskimi subjekti
.
16.
Storitve socialnega skrbstva so socialna obveznost države – na nacionalni, regionalni in lokalni ravni. So izkaz načel socialne kohezije in solidarnosti, kar se med drugim kaže v tem, da je njihov namen pomagati tistim, ki potrebujejo pomoč zaradi nezadostnih družinskih dohodkov, popolne ali delne odvisnosti od drugih ali tveganja, da bodo odrinjeni na družbeni rob. Te storitve so pogosto v celoti nepridobitne, zato koristi, ki jih prinašajo, nimajo nobenih gospodarskih posledic.
17.
Ta direktiva ne obravnava financiranja socialnih stanovanj in sistemov pomoči, povezanih z njimi. Prav tako ne vpliva na merila ali pogoje, s katerimi države članice zagotovijo, da storitve socialnih stanovanj resnično koristijo javnemu interesu in prispevajo k socialni koheziji.
18.
Določbe te direktive ne veljajo za storitve otroškega varstva ter storitve za pomoč družinam in mladim, prav tako ne za izobraževalne in kulturne storitve, katerih cilj je ponavadi socialno skrbstvo.
19.
Ta direktiva se razlaga v smislu usklajevanja uveljavljanja temeljnih pravic, priznanih v državah članicah ali v Listini o temeljnih pravicah Evropske unije, ter temeljnih pravic, določenih v členih 43 in 49 Pogodbe. Te temeljne pravice med drugim zajemajo pravico do sindikalnih ukrepov. Ta direktiva se razlaga v smislu popolnega uveljavljanja teh temeljnih pravic in svoboščin.
20.
Direktiva je v skladu z drugimi obstoječimi pobudami Skupnosti o storitvah, še posebej pobudami za konkurenčnost poslovnih storitev, varnost storitev
KOM(2003)0313 konč.
, in delom za mobilnost bolnikov ter razvojem zdravstvenega varstva Skupnosti. Je tudi v skladu s sedanjimi pobudami o notranjem trgu, kot je predlog
Uredbe
Evropskega parlamenta in Sveta o pospeševanju prodaje na notranjem trgu
KOM(2002)0585 konč.
, in pobudami o varstvu potrošnikov, kot sta
Direktiva 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
UL L 149, 11.6.2005, str. 22
.
in
Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov ("Uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov")
UL L 364, 9.12.2004, str. 1
.
Uredba, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/29/ES.
.
21.
Ta direktiva se ne uporablja za storitve splošnega interesa, ki jih opravljajo in opredelijo države članice v okviru obveznosti za zaščito javnega interesa. Te dejavnosti niso opredeljene v členu 50 Pogodbe in zato ne sodijo v to direktivo. Določbe te direktive veljajo samo, če so zadevne dejavnosti odprte za konkurenco in od držav članic ne zahtevajo sprostitve storitev splošnega pomena, privatizacije obstoječih javnih organov ali odprave obstoječih monopolov, na primer loterij ali nekaterih distribucijskih storitev. V zvezi s storitvami splošnega pomena ta direktiva vključuje samo storitve splošnega gospodarskega pomena, tj. storitve, ki ustrezajo gospodarski dejavnosti in so odprte za konkurenco. Prav tako direktiva ne vpliva na financiranje storitev splošnega gospodarskega pomena in se ne uporablja za pomoči, ki jih dodelijo države članice, še zlasti na socialnem področju v skladu s poglavjem I naslova VI Pogodbe.
22.
Izključitve s področja uporabe ne veljajo le za vprašanja, ki jih izrecno obravnavajo te direktive, temveč tudi za zadeve, za katere direktive državam članicam izrecno dopuščajo možnost, da sprejmejo določene ukrepe na nacionalni ravni.
23.
Finančne storitve ne smejo biti vključene v direktivo, saj so sedaj vključene v poseben akcijski načrt, ki ima enak cilj kot direktiva, to je dosego dejanskega notranjega trga storitev.
Izključitev velja za vse storitve, ki vključujejo bančne storitve, storitve kreditiranja ali zavarovalniške storitve, vključno s pozavarovanjem, storitve osebnih pokojnin, vlaganj, plačilnih storitev, storitve naložbenega svetovanja in na splošno storitve, navedene v Prilogi I k Direktivi 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij
UL L 126, 26.5.2000, str. 1. Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo Komisije 2004/69/ES (UL L 125, 28.4.2004, str. 44).
.
24.
Ker je bil leta 2002 sprejet paket zakonodajnih instrumentov o elektronskih komunikacijskih omrežjih in storitvah kot tudi pripadajočih napravah in storitvah, kar je vzpostavilo ureditveni okvir za lažji dostop do teh dejavnosti na notranjem trgu, še posebej z odpravo večine sistemov posameznih dovoljenj, je treba iz te direktive izločiti vprašanja, ki se nanašajo na te instrumente.
25.
Zaradi posebnih zahtev, ki jih države članice določijo za ustanavljanje agencij za začasno zaposlovanje, teh storitev za zdaj ni mogoče vključiti v to direktivo. Najprej je treba v celoti uskladiti pravila za ustanavljanje podjetij v tem sektorju ter tako vzpostaviti pravni okvir za uvedbo notranjega trga v tem sektorju.
26.
Zaradi posebnih zahtev, ki jih države članice določijo za ustanavljanje podjetij za storitve varovanja, teh storitev za zdaj ni mogoče vključiti v to direktivo. Najprej je treba v celoti uskladiti pravila za ustanavljanje podjetij v tem sektorju ter tako vzpostaviti pravni okvir za uvedbo notranjega trga v tem sektorju.
27.
Izključitev zdravstvenega varstva se nanaša na zdravstvene in farmacevtske storitve, ki jih zdravstveni strokovnjaki izvajajo za paciente, da bi ocenili, ohranjali ali izboljšali njihovo zdravstveno stanje, če so te dejavnosti v državi članici, kjer se storitve izvajajo, pridržane za zakonsko urejen poklic.
28.
Ta direktiva ne vpliva na povračilo stroškov zdravstvenega varstva, nastalih v državi članici, v kateri prejemnik zdravstvenih storitev nima stalnega prebivališča. Sodišče Evropskih skupnosti je obravnavalo že veliko takih primerov in priznalo pravice pacientov. To vprašanje je treba urediti z drugim pravnim instrumentom Skupnosti, da se doseže večja pravna varnosti in jasnost.
29.
Prav tako je treba iz področja uporabe te direktive izključiti avdiovizualne storitve, ne glede na njihov način prenosa, predvsem televizijsko prenašanje, ki ga določa Direktiva Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov
UL L 298, 17.10.1989, str. 23. Direktiva, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 202, 30.7.1997, str. 60).
, radijske storitve, filmske storitve in storitve družb za kolektivno upravljanje pravic intelektualne lastnine. Te storitve dejansko imajo bistveno vlogo pri oblikovanju evropskih kulturnih identitet in javnih mnenj. Toda ohranjanje in spodbujanje kulturne raznolikosti in pluralizma zahtevata posebne ukrepe, ki so sposobni upoštevati posebne regionalne in nacionalne razmere. Nadalje mora Skupnost v skladu z določbami Pogodbe pri svojem delovanju upoštevati kulturne vidike, predvsem z namenom spoštovanja in spodbujanja raznolikosti njenih kultur. Ob upoštevanju načela subsidiarnosti in zakonodaje Skupnosti, predvsem pravil o konkurenci, mora podpora avdiovizualnim storitvam upoštevati vprašanja kulturne in socialne narave, ki vplivajo na neustreznost uporabe določb te direktive.
30.
Igre na srečo, vključno z loterijami in stavami, se izključijo iz področja uporabe te direktive zaradi posebne narave teh dejavnosti, ki od držav članic zahteva izvajanje ukrepov na področju javnega reda in varstva potrošnikov. Sodna praksa Skupnosti ne postavlja pod vprašaj posebne narave teh dejavnosti, ki nacionalna sodišča samo zavezuje, da podrobno raziščejo razloge javnega interesa, ki bi lahko upravičili odstopanja od svobode opravljanja storitev ali ustanavljanja. Ker poleg tega obstajajo znatne razlike v obdavčenju iger na srečo, ki vsaj deloma izhajajo iz razlik v zahtevah držav članic na področju javnega reda, bi bilo popolnoma nemogoče vzpostaviti pošteno čezmejno konkurenco med nosilci dejavnosti na področju iger na srečo, brez da bi predhodno ali sočasno obravnavali vprašanja fiskalne kohezije med državami članicami, ki jih ne obravnava ta direktiva in ne sodijo v področje njene uporabe.
31.
Ta direktiva ne zadeva dejavnosti pripadnikov tistih poklicev, ki so stalno ali občasno neposredno in specifično povezani z izvajanjem javne oblasti, zlasti dejavnosti v zvezi z javnimi listinami in certifikati, ki jih izdajajo javni uradniki.
32.
V luči dejstva, da Pogodba zagotavlja posebno pravno podlago za obdavčenje in da so bili instrumenti Skupnosti na tem področju že sprejeti, je treba področje obdavčenja izključiti iz te
direktive
.
33.
Prevozne
storitve,
vključno z mestnim prometom, pristaniškimi storitvami, taksi službo in reševalnimi vozili, so izključene
iz te direktive.
V področje uporabe direktive spada
prevoz gotovine ali umrlih oseb,
saj so bile na teh področjih ugotovljene težave na notranjem trgu.
34.
Ta direktiva ne posega v pravila kazenskega prava. Seveda pa se pravila kazenskega prava ne smejo zlorabljati, da bi se obšla pravila, ki jih določa ta direktiva.
35.
Nepridobitne ljubiteljske športne dejavnosti imajo precejšen socialni pomen. Pogosto zasledujejo povsem socialne in rekreativne cilje. Zato v pomenu, kot ga določa zakonodaja Skupnosti, ne predstavljajo gospodarske dejavnosti in ne sodijo na področje uporabe te direktive.
36.
Ta direktiva se uporablja le, če ni posebnih določb Skupnosti, ki urejajo specifične vidike dostopa in opravljanja storitvenih dejavnosti v specifičnih sektorjih ali za specifične poklice.
37.
Na podlagi sodne prakse Sodišča glede člena 49 in naslednjih členov Pogodbe
pojem
storitve zajema vsako gospodarsko dejavnost, ki se praviloma opravlja za plačilo.
Prispevek za obratovalne stroške sistema, ki ga plačujejo prejemniki, sam po sebi ne pomeni plačila, saj je storitev v glavnem še vedno financirana iz javnih sredstev.
38.
Pojem storitve zajema vsako gospodarsko dejavnost, ki se praviloma opravlja za plačilo.
Plačila ni v primerih dejavnosti, ki jih država
ali regionalni ali lokalni organ
izvaja brez povračila v okviru svojih dolžnosti na socialnem, kulturnem, izobraževalnem in sodnem področju,
kot so tečaji v okviru nacionalnega izobraževalnega sistema, ne glede na to, ali gre za javne ali zasebne izobraževalne ustanove ali upravljanje sistemov socialne varnosti, ki niso del gospodarskih dejavnosti.
Te dejavnosti niso opredeljene v
opredelitvi "storitve"
in zato ne sodijo v
okvir te direktive
.
39.
Direktiva ne zadeva uporabe členov od 28 do 30 Pogodbe o prostem pretoku blaga. Prepovedane omejitve v skladu
s svobodo opravljanja storitev v skladu s to direktivo
zajemajo zahteve za dostop do storitvenih dejavnosti ali za njihovo izvajanje in ne zahteve, ki veljajo za blago.
40.
Pojem ponudnika zajema vsako fizično osebo, ki je državljan države članice, ali pravno osebo, ki na ozemlju države članice opravlja storitveno dejavnost, ki uveljavlja svobodo ustanavljanja ali svobodo opravljanja storitev. Pojem ponudnika se tako ne omejuje le na čezmejno opravljanje storitev v okviru svobode opravljanja storitev, ampak zajema tudi primere, ko se subjekt ustali v državi članici, da v njej razvija svoje storitvene dejavnosti. Po drugi strani pojem ponudnika ne zajema podružnic podjetij tretjih držav v državi članici, ker imajo po členu 48 Pogodbe pravico do svobode ustanavljanja in prostega pretoka storitev le podjetja, ustanovljena v skladu z zakonodajo posamezne države članice, ki imajo registriran sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti.
41.
Kraj, v katerem ima ponudnik storitev svoj sedež, mora biti določen skladno s sodno prakso Sodišča, po kateri koncept ustanavljanja vključuje dejansko opravljanje gospodarske dejavnosti prek stalne poslovne enote za nedoločen čas. Za kraj poslovanja se šteje tudi kraj, kjer ima podjetje sedež v časovno omejenem obdobju ali kjer najema prostore oziroma naprave, ki mu omogočajo opravljanje dejavnosti. Po takšni opredelitvi, ki zahteva dejansko opravljanje gospodarske dejavnosti v kraju, kjer ima ponudnik storitev sedež, se podjetje, ki v državi deluje samo na papirju, ne šteje kot družba. V primeru več krajev poslovanja ponudnika je pomembno določiti, iz katerega kraja poslovanja se opravlja določena storitev. Če je težko določiti, s katerega od več sedežev družbe se opravlja zadevna storitev, se za to šteje kraj, kjer ima ponudnik storitev center za opravljanje te storitve.
42.
Če subjekt odpotuje v drugo državo članico, da bi tam izvajal storitveno dejavnost, je treba razlikovati med primeri, ki sodijo v svobodo ustanavljanja, in primeri, ki zaradi dejstva, da gre za začasno dejavnost, sodijo v prosti pretok storitev. Na podlagi sodne prakse Sodišča se za določanje začasnega značaja storitve ne upošteva le trajanje storitve, ampak tudi njena pogostost, redne ponovitve ali njena kontinuiteta. Začasni značaj storitve v nobenem primeru ne pomeni, da se ponudnik storitve v
namembni državi članici
ne sme opremiti z določeno infrastrukturo (pri tem gre lahko za pisarno, prostore ali ordinacije), v kolikor je ta potrebna za opravljanje zadevne storitve.
43.
Pojem sistema dovoljenj med drugim zajema upravne postopke za izdajo dovoljenj, licenc, odobritev in koncesij ter tudi obveznosti za upravičenost izvajanja dejavnosti, za registracijo poklica ali vpisa v register, seznam ali podatkovno bazo, za uradno imenovanje v organ ali za pridobitev kartice o članstvu v posameznem poklicu. Dovoljenje se ne izda le z uradnim sklepom, ampak tudi s konkudentnim dejanjem, na primer z molkom pristojnega organa ali s tem, da mora zainteresirana stran počakati potrdilo o prejemu izjave za začetek zadevne dejavnosti ali da ta postane
zakonita.
44.
Namen pravil glede upravnih postopkov ni ustvariti poenotene upravne postopke, temveč odpraviti zelo zapletene sisteme dovoljenj, postopkov in formalnosti, ki ovirajo svobodo ustanavljanja in nastajanje novih storitvenih podjetij.
45.
Ena glavnih težav, ki jih imajo pri dostopu do storitvenih dejavnosti in njihovega izvajanja zlasti mala in srednje velika podjetja, so zapletenost, trajanje in pravna negotovost upravnih postopkov. Zato je po zgledu nekaterih pobud za posodobitev in dobro upravno prakso na ravni Skupnosti in nacionalni ravni treba vzpostaviti načelo upravne poenostavitve, med drugim z uvedbo (usklajeno na ravni Skupnosti) sistema
enotnih centrov za stike
in
z omejevanjem obveznosti iz predhodnih dovoljenj v primerih, ko je to
bistveno. Namen
takega posodabljanja, ob ohranjanju transparentnosti in ažurnosti informacij o subjektih, je odprava zamud, stroškov in odvračilnih učinkov, ki nastanejo na primer zaradi nepotrebnih ali preveč zapletenih in obremenjujočih postopkov, zaradi podvajanja postopkov, birokracije, potrebne pri predložitvi dokumentov, uporabe diskrecijskih pravic pristojnih organov, nedoločenih ali predolgih obdobij čakanja na odgovor, omejenega trajanja veljavnosti izdanih dovoljenj ter nesorazmernih stroškov in kazni. Taka praksa ima še posebej velik odvračilni učinek na ponudnike, ki želijo razvijati svojo dejavnost v drugi državi članici, in zahteva usklajeno posodabljanje znotraj razširjenega notranjega trga petindvajsetih držav članic.
46.
Države članice uvedejo, kjer je to primerno, usklajene evropske obrazce, ki bodo enakovredni spričevalom, potrdilom in vsem drugim dokumentom v zvezi z ustanavljanjem.
47.
Za lažji dostop do storitvenih dejavnosti in za njihovo lažje izvajanje na notranjem trgu je potrebno določiti vsem državam članicam skupen cilj upravne poenostavitve in opredeliti določbe, med
drugim
o enotnih centrih za stike
, pravici do obveščenosti, postopkih v elektronski obliki in o pripravi okvira sistemov dovoljenj. Drugi ukrepi za dosego tega cilja, sprejeti na nacionalni ravni, lahko vključujejo zmanjšanje števila postopkov in formalnosti, ki se uporabljajo v storitvenih dejavnostih, in omejevanje takšnih postopkov in formalnosti na tiste, ki so pomembni za dosego cilja splošnega pomena in ki se ne podvajajo med seboj glede vsebine ali namena.
48.
Zaradi upravne poenostavitve ne smejo biti predpisani splošni formalni pogoji, kot je
predložitev izvirnikov dokumentov, overjenih kopij ali overjenega prevoda
, razen kadar
so utemeljeni
s pomembnejšim razlogom, ki se nanaša na javni interes, kot je varstvo delavcev
in javnega zdravja, zaščita okolja, varovanje potrošnikov ali izobraževanje
. Prav tako je treba zagotoviti, da dovoljenje praviloma dovoljuje dostop do storitvene dejavnosti ali njenega izvajanja na celotnem nacionalnem ozemlju, razen če je novo dovoljenje za vsako ustanavljanje, na primer vsakega novega hipermarketa
, ali je omejitev dovoljenja na določen del nacionalnega ozemlja utemeljena
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni
interes.
49.
Pojem pomembnih razlogov, ki se nanašajo na javni interes, na katere se sklicujejo določene določbe te direktive,
je postopoma razvilo
Sodišče
v svoji sodni praksi
v zvezi s členoma 43 in 49 Pogodbe
in se lahko razvija še naprej
.
Pojem zajema najmanj naslednje razloge: javni red, javna varnost in javno zdravje v smislu členov 46 in 55 Pogodbe, vzdrževanje reda v družbi, cilji socialne politike, varstvo prejemnikov storitev, vključno z varstvom bolnikov in potrošnikov, delavcev, vključno s socialnim varstvom delavcev, ohranjanje finančnega ravnotežja sistema socialne varnosti, ohranjanje uravnoteženih zdravstvenih in bolnišničnih storitev, dostopnih vsem, preprečevanje goljufij, kohezija davčnega sistema, preprečevanje nelojalne konkurence, ohranjanje dobrega ugleda nacionalnega finančnega sektorja, varstvo naravnega in urbanega okolja, vključno s prostorskim načrtovanjem, varstvo upnikov, zagotavljanje poštenega sodnega sistema, cestnoprometna varnost, varstvo intelektualne lastnine, cilji kulturne politike, vključno z varovanjem svobode izražanja v avdiovizualnem sektorju za različna pojmovanja v družbi, zlasti družbena, kulturna, verska in filozofska, ohranjanje raznolikosti tiska in politika za spodbujanje nacionalnega jezika, ohranjanje nacionalne zgodovinske in umetnostne dediščine ter veterinarska politika.
50.
Primerno je zagotoviti
enotne centre za stike
, tako da ima vsak ponudnik en sam center, kjer lahko opravi vse postopke in formalnosti. Število
enotnih centrov za stike
se po posameznih državah članicah lahko razlikuje glede na regionalne in lokalne pristojnosti ali glede na zadevne dejavnosti. Ustanovitev
enotnih centrov za stike
ne posega v delitev funkcij med pristojnimi organi posameznega nacionalnega sistema. Če je na regionalni ali lokalni ravni pristojnih več organov, lahko eden od njih prevzame vlogo
enotnega centra za stike
in koordinatorja. Center za stike lahko ustanovijo ne le upravni organ, temveč tudi gospodarska ali obrtna zbornica ali strokovne organizacije ali zasebni organi, za katere se država članica odloči, da jim bo zaupala to funkcijo.
Enotni centri za stike
igrajo pomembno vlogo pri dajanju pomoči ponudnikom neposredno kot pristojni organ za izdajo potrebnih dokumentov za dostop do storitvene dejavnosti ali kot posrednik med ponudnikom in neposredno pristojnimi organi. Komisija je v svojem priporočilu za izboljšanje in poenostavitev poslovnega okolja v začetni fazi poslovanja z dne 22. aprila 1997 UL L 145, 5.6.1997, str. 29.
že spodbujala države članice k uvedbi centrov za stike za poenostavljanje formalnosti.
51.
Obveznost držav članic, ki morajo zagotoviti, da lahko ponudnik storitev vse postopke in formalnosti, potrebne za dostop do njegovih storitvenih dejavnosti, opravi na enem mestu, se nanaša tudi na postopke in formalnosti, potrebne za preverjanje skladnosti z Direktivo 96/71/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev
UL L 18, 21.1.1997, str. 1.
.
T obveznost ne sme posegati v vlogo služb za zvezo ali drugih pristojnih nacionalnih organov, ki jim države članice naložijo izvajanje Direktive 96/71/ES. Te službe za zvezo ali drugi pristojni nacionalni organi morajo enotnim centrom za stike dati na voljo informacije o postopkih in formalnostih, potrebnih za preverjanje skladnosti z Direktivo 96/71/ES.
52.
Obveznost držav članic v zvezi z zagotovitvijo, da so ustrezne informacije brez težav dostopne ponudnikom in prejemnikom, je mogoče izpolniti tako, da so te informacije na voljo na spletni strani. Obveznost, da pristojni organi pomagajo ponudnikom in prejemnikom, pod nobenim pogojem ne vključuje tudi pravnega svetovanja v posameznih primerih. Kljub temu je treba zagotoviti splošne informacije o načinu, po katerem se zahteve običajno razlagajo ali uporabljajo.
53.
Opravljanje postopkov in formalnosti
med drugim
z elektronskimi sredstvi v relativno bližnji prihodnosti bo pomembno za upravno poenostavitev na področju storitvenih dejavnosti
v korist ponudnikov, prejemnikov in pristojnih organov
. Da bi obveznosti privedle do rezultatov, je treba prilagoditi nacionalne in druge predpise za storitve. Možnost opravljanja postopkov in formalnosti na daljavo še posebej pomeni, da morajo države članice zagotoviti, da jih bo možno opravljati iz drugih držav. Obveznost, ki privede do rezultatov, ne zajema postopkov ali formalnosti, ki se po svoji naravi ne morejo opravljati na daljavo.
Hkrati to ne posega v zakonodajo držav članic o rabi jezikov.
54.
Ponudniki in prejemniki storitev morajo imeti enostaven dostop do nekaterih vrst informacij. Te bi morale vključevati predvsem informacije o postopkih in formalnostih, podatke potrebne za navezavo stika s pristojnimi organi, pogoje za dostop do javnih registrov in podatkovnih baz ter informacije o pravnih sredstvih na voljo in organizacijah, kjer lahko ponudniki in prejemniki dobijo praktično pomoč. Te informacije morajo biti lahko dostopne, z drugimi besedami, javnosti morajo biti na razpolago na enostaven način in brez ovir. Informacije morajo biti podane na jasen in nedvoumen način.
55.
Možnost dostopa do storitvene dejavnosti je lahko podvržena odobritvi pristojnih organov le, če njihova odločitev izpolnjuje merila nediskriminacije, nujnosti in sorazmernosti. To zlasti pomeni, da bi morali biti sistemi dovoljenj dopustni le, če naknadni nadzor ne bi bil učinkovit, ker ni možno naknadno preveriti pomanjkljivosti zadevnih storitev, pri čemer se ustrezno upoštevajo tveganja in nevarnosti, do katerih lahko pride ob odsotnosti predhodnega nadzora. Vendar se te določbe direktive ne smejo uporabljati, da se upravičijo sistemi dovoljenj, ki jih prepovedujejo drugi instrumenti Skupnosti, kot je Direktiva 1999/93/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 1999 o okviru Skupnosti za elektronski podpis UL L 13, 19.1.2000, str. 12.
ali Direktiva 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja, na notranjem trgu, ("Direktiva o elektronskem poslovanju") UL L 178, 17.7.2000, str. 1.
. Na podlagi rezultatov procesa medsebojnega ocenjevanja se bo na ravni Skupnosti lahko določilo, za katere vrste dejavnosti je treba odpraviti sisteme dovoljenj.
56.
Dovoljenje mora ponudniku običajno omogočati dostop do storitvene dejavnosti ali opravljanje te dejavnosti na celotnem državnem ozemlju, razen če je ozemeljsko omejevanje upravičeno s pomembnim razlogom, ki je povezan z javnim interesom. Varstvo okolja na primer upravičuje zahtevo, da se pridobi posamezno dovoljenje za vsako namestitev na državnem ozemlju. Ta določba ne vpliva na regionalne ali lokalne pristojnosti za odobritev dovoljenj v državah članicah.
57.
Določbe te direktive v zvezi s sistemi dovoljenj zadevajo primere, v katerih je dostop do storitvenih dejavnosti ali njihovo opravljanje s strani gospodarskih subjektov odvisno od odločitve pristojnega organa. To ne zadeva odločitev pristojnih organov za ustanovitev javnega ali zasebnega subjekta za opravljanje določene storitve niti sklepanja pogodb s strani pristojnih organov za opravljanje določene storitve, ki jo ureja zakon o javnih naročilih.
58.
Ta direktiva ne posega v možnost držav članic, da prekličejo izdana dovoljenja, zlasti če niso več izpolnjeni pogoji za izdajo dovoljenja.
59.
V skladu s sodno prakso Sodišča so javno zdravje, varstvo potrošnikov, zdravje živali in cilji urbanega okolja pomemben razlog za javni interes, ki lahko upraviči uporabo sistemov dovoljenj in drugih omejitev, ki se uporabljajo za socialne storitve. Vendar pa noben sistem dovoljenj ali omejitev ne sme dovoljevati razlik med izvorno državo prosilca ali biti oblikovan tako, da ovira čezmejne storitve, ki so v skladu z zahtevami držav članic. Hkrati je treba vedno spoštovati načeli nujnosti in sorazmernosti.
60.
V primerih, ko je število razpoložljivih dovoljenj za dejavnost omejeno zaradi omejenosti naravnih virov ali tehničnih
zmogljivosti, je
treba sprejeti postopek izbora med več potencialnimi kandidati s ciljem, da se z javnim natečajem razvijejo kakovost in pogoji za opravljanje storitev, ki so na voljo uporabnikom. Takšen postopek mora zagotavljati transparentnost in nepristranskost, tako izdano dovoljenje pa ne sme veljati predolgo ali biti samodejno podaljšano ali dodeljevati uspešnemu ponudniku kakršne koli ugodnosti.
Ta določba ne preprečuje državam članicam, da omejijo število dovoljenj
zaradi drugih razlogov, kot je omejenost naravnih virov ali tehničnih zmogljivosti.
Takšna dovoljenja
so vsekakor predmet drugih določb te direktive, ki se nanašajo na sisteme
dovoljenj.
61.
Da
bi vzpostavili dejanski notranji trg storitev, je treba odpraviti vse omejitve svobode ustanavljanja in prostega pretoka storitev, ki jih predpisi nekaterih držav članic še vsebujejo in ki niso v skladu s členom 43 oz. 49 Pogodbe. Omejitve, ki jih je treba prepovedati in ki še posebej prizadevajo notranji trg storitev, se morajo sistematično odpraviti v najkrajšem možnem času.
62.
Na podlagi sodne prakse Sodišča svoboda ustanavljanja temelji še posebej na načelu enake obravnave, ki ne prepoveduje le diskriminacije na podlagi državljanstva, ampak tudi posredno diskriminacijo na drugih podlagah, ki ima lahko enake posledice. Tako za dostop do storitvenih dejavnosti ali za njihovo izvajanje v državi članici, kot glavne ali kot sekundarne dejavnosti, ne veljajo merila, kot so sedež, prebivališče, stalno bivališče ali glavno opravljanje storitvene dejavnosti.
V določenih primerih lahko pomembni razlogi, ki se nanašajo na javni interes, upravičijo zahtevo po prisotnosti ponudnika storitev med izvajanjem svoje dejavnosti.
Podobno tudi država članica ne more omejevati pravne in poslovne sposobnosti ali pravice biti stranka v sodnem postopku družbam, ustanovljenim v skladu s predpisi druge države članice, na ozemlju katere imajo glavni sedež. Razen tega država članica ne more dajati nobene prednosti ponudnikom, ki imajo posebno nacionalno ali lokalno socialno-ekonomsko povezavo; niti ne more na podlagi sedeža omejevati svobode ponudnika, da pridobiva, izkorišča ali razpolaga s pravicami in blagom ali da dostopa do različnih vrst posojil ali namestitve, če te možnosti služijo dostopu do njegove dejavnosti ali njenemu učinkovitemu izvajanju.
63.
Prepoved ekonomskega preizkusa kot predpogoja za izdajo dovoljenja zajema sam ekonomski preizkus, ne pa zahtev, ki
so utemeljene
s pomembnimi razlogi, ki se nanašajo na javni interes, kot je varovanje mestnega okolja
, socialne politike in ciljev javnega zdravja
. Ta prepoved ne vpliva na izvajanje pristojnosti organov, odgovornih za uporabo konkurenčnega prava.
Prepoved neposredne ali posredne vpletenosti konkurenčnih udeležencev pri izdajanju dovoljenj ne velja za posvetovanja z organizacijami, kot so gospodarske zbornice, o zadevah, ki niso posamezne prošnje za dovoljenje.
64.
Za usklajevanje posodabljanja nacionalnih predpisov na način, ki bo skladen z zahtevami notranjega trga, je treba oceniti določene nediskriminacijske nacionalne zahteve, ki bi lahko po svoji naravi resno omejile ali celo preprečile dostop do dejavnosti ali njeno izvajanje iz svobode ustanavljanja. Države članice morajo v obdobju prenosa te direktive zagotavljati potrebnost in sorazmernost teh zahtev ter jih po potrebi odpraviti ali spremeniti. Poleg tega morajo te zahteve biti v vsakem primeru skladne s konkurenčnim pravom Skupnosti.
65.
Postopek medsebojnega ocenjevanja, predviden v tej direktivi, ne vpliva na svobodo držav članic, da v zakonodaji določijo višjo raven varovanja javnih interesov, še zlasti za doseganje ciljev zdravstvene in socialne politike. Nadalje mora postopek medsebojnega ocenjevanja v celoti upoštevati posebnost storitev splošnega gospodarskega pomena in posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Te lahko upravičijo določene omejitve svobode ustanavljanja, zlasti v primerih, ko takšne omejitve sledijo ciljem varovanja javnega zdravja in socialne politike. Sodišče je na primer glede obveznosti za prevzem določene pravne oblike za izvedbo nekaterih storitev na socialnem področju že priznalo, da obstaja utemeljitev za to, da se od ponudnika storitev zahteva, da deluje neprofitno. Poleg tega je treba dopustiti omejitve, katerih cilj je zagotovitev zdravstvene oskrbe na redko naseljenjih območjih.
66.
Omejitve, ki jih je treba preučiti, vključujejo nacionalne predpise, ki zaradi razlogov, ki se ne nanašajo na poklicne kvalifikacije, posameznim ponudnikom zadržujejo dostop do
dejavnosti.
67.
Dejstvo,
da direktiva opredeljuje številne zahteve, ki jih bodo v obdobju prenosa države članice odpravile ali ovrednotile, ne posega v postopke proti državam članicam, v katerih se ugotavlja neizpolnjevanje obveznosti iz členov 43 ali 49 Pogodbe.
68.
Za zagotavljanje učinkovitega izvajanja prostega pretoka storitev in za zagotavljanje, da lahko prejemniki in ponudniki uporabljajo in opravljajo storitve v vsej Skupnosti ne glede na meje, je treba
jasno določiti, v kakšnem obsegu za ponudnike storitev velja zakonodaja države članice, kjer imajo sedež, in v kakšnem obsegu se uporablja zakonodaja države članice, kjer se opravlja storitev. Nujno je treba poudariti, da to državi članici, v kateri se opravlja storitev, ne preprečuje uveljavljanja posebne zahteve, ki so nujno potrebne za ohranjanje javnega reda, javne varnosti, javnega zdravja ali varstva okolja, da bi preprečili posebna tveganja v kraju, kjer se storitev opravlja.
69.
Treba
je zagotoviti, da se od pravila o uporabi zakonodaje izvorne države lahko odstopa samo na področjih, za katera veljajo splošna ali prehodna odstopanja. Ta odstopanja so nujna za upoštevanje ravni povezovanja notranjega trga ali določenih instrumentov Skupnosti, ki se nanašajo na storitve, na podlagi katerih za ponudnika velja zakonodaja, ki ni zakonodaja izvorne države članice. Razen tega so lahko v določenih posameznih primerih in pod določenimi strogimi postopkovnimi in vsebinskimi pogoji izjemoma sprejeti ukrepi proti določenemu ponudniku. Za zagotovitev pravne varnosti, ki je bistvena za spodbujanje malih in srednje velikih podjetij k opravljanju storitev v drugih državah članicah, je treba ta odstopanja omejiti le na nujno potrebna. Zlasti bi odstopanje moralo biti možno le zaradi razlogov, povezanih z varnostjo storitev, opravljanjem zdravstvenega poklica ali zadevami javnega reda, kot je varstvo mladoletnikov, ter le toliko, kolikor nacionalni prepisi na tem področju niso bili usklajeni. Poleg tega bi kakršno koli omejevanje svobode opravljanja storitev moralo biti dovoljeno izjemoma in le če je v skladu s temeljnimi pravicami, ki na podlagi sodne prakse Sodišča tvorijo sestavni del splošnih načel zakonodaje, vsebovanih v pravnem redu Skupnosti.
70.
Svoboda opravljanja storitev v skladu s to direktivo se ne uporablja za določbe v državah članicah, v katerih se opravlja storitev in ki dejavnost omejijo na določen poklic, kot je na primer zahteva, da je pravno svetovanje omejeno na pravnike.
71.
V primerih, ko se ponudnik začasno preseli v državo članico, ki ni izvorna država članica, je treba omogočiti medsebojno pomoč med tema dvema državama, tako da država članica, v katero se ponudnik začasno preseli, lahko izvaja kontrole, preglede in poizvedbe na zahtevo izvorne države članice ali izvaja take kontrole na lastno pobudo, če kontrolira le dejansko stanje. Poleg tega bi v primeru delavcev, napotenih na delo, moralo biti državi
gostiteljici
omogočeno, da ukrepa proti ponudniku s sedežem v drugi državi članici za zagotovitev izpolnjevanja zaposlitvenih in delovnih pogojev, ki veljajo po Direktivi 96/71/ES.
72.
Ta direktiva ne sme posegati v pogoje zaposlovanja, ki v skladu z Direktivo 96/71/ES veljajo za delavce, napotene za opravljanje storitve na ozemlju druge države članice. V takšnih primerih Direktiva 96/71/ES določa, da morajo ponudniki storitev upoštevati pogoje zaposlovanja na naštetem številu področij, ki se uporabljajo v državi članici, kjer se opravlja storitev. To so: najdaljša doba dela in najkrajša doba počitka, minimalni plačani dopust, najmanjša plača, vključno s plačilom nadur, pogoji v zvezi z najemanjem delavcev, zlasti v zvezi z oskrbo z delavci s strani podjetij za začasno zaposlovanje, zdravstveni, varnostni in higienski standardi, zaščitni ukrepi glede pogojev za zaposlovanje nosečnic ali žensk, ki so pred kratkim rodile, otrok in mladih, enakovredna obravnava moških in žensk ter druge določbe o nediskriminaciji. To ne sme zadevati le pogojev zaposlovanja, ki jih določa zakonodaja, ampak tudi tiste iz kolektivnih pogodb ali arbitražnih odločb, ki so uradno razglašeni ali dejansko splošno veljavni v smislu Direktive 96/71/ES. Razen tega ta direktiva državam članicam ne sme preprečevati uporabe pogojev zaposlovanja v zadevah, ki niso navedene v Direktivi 96/71/ES, na podlagi določil javnega reda.
73.
Ta direktiva tudi ne sme vplivati na pogoje zaposlovanja v primerih, ko se delavca, zaposlenega za opravljanje čezmejne storitve, zaposli v državi članici, kjer se opravlja storitev. Končno mora ta direktiva vključevati pravico države članice, v kateri se opravlja storitev, da določi obstoj delovnega razmerja ter razlikovanje med samozaposlenimi osebami in zaposlenimi osebami, vključno z "lažnimi samozaposlenimi osebami". V zvezi s tem je po sodni praksi Sodišča bistvena značilnost delovnega razmerja v smislu člena 39 Pogodbe dejstvo, da oseba nekaj časa opravlja storitev za neko drugo osebo in po navodilih te druge osebe, v zameno za to pa prejme plačilo; vsako dejavnost, ki je oseba ne opravlja v podrejenem razmerju, je treba uvrstiti kot dejavnost, ki jo opravlja samozaposlena oseba, v smislu členov 43 in 49 Pogodbe.
74.
Primerno je predvideti odstopanje od
svobode opravljanja storitev v skladu s to direktivo
v primeru storitev, za katere velja splošna prepoved v državi članici, v katero se je ponudnik preselil, če je takšna prepoved
utemeljena
z razlogi, ki se nanašajo na javni red, javno varnost ali javno zdravje. Odstopanje bi moralo biti omejeno na splošne prepovedi in ne bi smelo na primer veljati za nacionalne programe, ki ne prepovedujejo dejavnosti na splošno, ampak omejujejo izvajanje te dejavnosti na enega ali več posebnih subjektov ali prepovedujejo izvajanje dejavnosti brez predhodnega dovoljenja. Dejstvo, da država članica dovoljuje dejavnost, vendar jo omeji na določene subjekte, pomeni, da za dejavnost ne velja splošna prepoved in se ne šteje, da je po naravi v nasprotju z javnim redom, javno varnostjo ali javnim zdravjem. Zato izključitev takšne dejavnosti s področja uporabe direktive ne bi bila utemeljena.
75.
Svoboda opravljanja storitev v skladu s to direktivo
ne bi smela veljati za posebne pogoje, ki jih je določila država članica, v katero se je preselil ponudnik, kadar je utemeljitev teh pogojev neizogibno povezana s posebnostmi kraja, kjer se opravlja storitev, izpolnjevanje pogojev pa je potrebno za ohranjanje javnega reda, javne varnosti, javnega zdravja ali varstva okolja. Takšni posebni pogoji bi veljali na primer za dovoljenja za zavzemanje ali uporabo javne avtoceste, zahteve v zvezi z organizacijo javnih dogodkov ali zahteve v zvezi z varnostjo na gradbiščih.
76.
Izključitev iz
svobode opravljanja storitev v skladu s to direktivo
za zadeve, ki se nanašajo na registracijo vozil, zakupljenih v državi članici, ki ni država članica, v kateri se uporabljajo, izhaja iz sodne prakse Sodišča, ki dopušča, da lahko država članica v skladu s sorazmernimi pogoji predpiše takšno obveznost za vozila, ki se uporabljajo na njenem ozemlju. Ta izključitev ne velja za občasno ali začasno izposojo.
77.
Pogodbeni odnosi med ponudnikom storitev in prejemnikom kot tudi med delodajalcem in delavcem niso predmet te direktive. Določanje veljavnega prava za pogodbene in nepogodbene obveznosti urejajo instrumenti Skupnosti za zasebno mednarodno pravo. Ob tem pogodbeni sporazum prevladuje, če vsebuje določbe o standardih kakovosti.
78.
Državam
članicam je treba izjemoma in za vsak posamezen primer omogočiti, da sprejmejo ukrepe, ki odstopajo od
svobode opravljanja storitev v skladu s to direktivo,
glede ponudnika s sedežem v drugi državi članici zaradi določenih razlogov, kot je varnost storitev. Takšne ukrepe je mogoče sprejeti le, če ni usklajevanja na ravni Skupnosti. Poleg tega ta možnost ne bi smela dovoljevati omejevalnih ukrepov na področjih, za katera druge direktive, kot Direktiva 1999/93/ES ali Direktiva 98/84/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. novembra 1998 o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali ga vključujejo UL L 320, 28.11.1998, str. 54.
, prepovedujejo vsako odstopanje od prostega pretoka storitev. Ta možnost tudi ne bi smela dovoljevati širitev ali omejevanje odstopanj, ki jih predvidevajo druge direktive, kot
sta direktivi 89/552/EGS in
2000/31/ES.
79.
Omejitve prostega pretoka storitev v nasprotju z direktivo ne nastanejo le zaradi ukrepov, ki veljajo za ponudnike, ampak tudi zaradi številnih ovir, s katerimi se srečujejo pri uporabi storitev prejemniki, še posebej potrošniki. Direktiva nazorno navaja določene vrste omejitev, veljavnih za prejemnike, ki želijo uporabljati storitev ponudnika s sedežem v drugi državi članici.
80.
V skladu z določbami Pogodbe o prostem pretoku storitev, kot jih tolmači Sodišče, je prepovedana diskriminacija na podlagi državljanstva prejemnika ali njegovega nacionalnega ali lokalnega bivališča. Taka diskriminacija je lahko na primer obveznost, naložena samo državljanom drugih držav članic, da predložijo izvirne dokumente, overjene kopije, potrdila o državljanstvu ali uradne prevode dokumentov, da bi lahko koristili storitev, oziroma ugodnejše pogoje ali cene. Vendar prepoved diskriminacijskih zahtev ne izključuje omejevanja ugodnosti, še posebej glede tarif, na nekatere prejemnike, če to omejevanje temelji na zakonitem, objektivnem merilu, kot je neposredna povezava z davki, ki jih plačujejo ti prejemniki.
81.
Ker namen te direktive ni umetna uskladitev cen v Evropski uniji, zlasti kjer se tržni pogoji razlikujejo od države do države, načelo nediskriminacije nalaga, da se za
učinkovito doseganje notranjega območja brez meja se državljanom Skupnosti ne sme preprečiti, da imajo koristi od storitve, ki je tehnično dosegljiva na trgu, niti zanje ne smejo veljati različni pogoji in tarife
zgolj
zaradi njihovega državljanstva ali prebivališča. Trajna diskriminacija prejemnikov storitev za državljana Skupnosti pomeni, da dejanski notranji trg storitev ne obstaja in da je v splošnem ogroženo povezovanje evropskih narodov. Načelo nediskriminacije na notranjem trgu pomeni, da v splošnih pogojih, ki so dostopni javnosti, ne sme biti merila, ki bi na osnovi državljanstva ali bivališča prejemniku in še zlasti potrošniku preprečevalo dostop do storitve, ki je dostopna javnosti, ali bi ga pri tem oviralo. Kljub temu pa so v splošnih pogojih lahko določene različne tarife in pogoji za opravljanje storitev, če so te tarife ali pogoji neposredno utemeljeni zaradi objektivnih razlogov,
ki so lahko od države do države različni,
kot so dejansko nastali dodatni stroški zaradi razdalje, tehnične lastnosti opravljanja storitve, različni tržni pogoji
, kot so večje ali manjše povpraševanje, na katerega vpliva sezonskost, različna obdobja počitnic v državah članicah in cene različnih konkurentov,
ali dodatna tveganja, ker se predpisi razlikujejo od predpisov izvorne države
članice.
82.
Dobro
bi bilo zagotoviti, da ponudnik prejemniku pošlje svoj elektronski naslov, vključno z naslovom spletnega mesta, saj je to eden od načinov, kako olajšati dostop do informacij, ki jih je ponudnik dolžan posredovati. Poleg tega obveznost, da ponudnik predstavi določene informacije v informativnem gradivu, v katerem podrobno predstavlja svoje storitve, ne sme zajemati splošnega poslovnega komuniciranja, kot je oglaševanje, ampak dokumente, ki nudijo podroben opis predlaganih storitev, vključno z dokumenti na spletni strani.
83.
Vsak subjekt, ki opravlja storitve, pri katerih je prisotno za prejemnika posebno tveganje za zdravje, varnost ali finančno tveganje, mora imeti ustrezno zavarovanje poklicne odgovornosti ali drugo obliko jamstva, ki je enakovredna ali primerljiva, kar še posebej pomeni, da mora imeti ustrezno zavarovalno kritje za opravljanje storitev v eni ali več državah članicah, ki niso izvorna država članica.
84.
Takšno zavarovanje ali garancija mora ustrezati naravi in obsegu tveganja, kar pomeni, da je čezmejno kritje ponudnikov storitev potrebno le, če dejansko opravljajo storitve v drugih državah članicah. Ponudniki storitev in zavarovalnice morajo ohraniti potrebno prožnost pri dogovarjanju o zavarovalnih policah, natančno prilagojenih naravi in stopnji tveganja. Končno se od držav članic ne sme zahtevati, da sprejmejo določila, ki bi od zavarovalnic zahtevala zagotavljanje zavarovalnega kritja.
85.
Treba je odpraviti popolne prepovedi poslovnega komuniciranja za zakonsko urejene poklice, vendar ne prepovedi, ki se nanašajo na vsebino poslovnega komuniciranja, ampak tiste, ki na splošen način in za določen poklic prepovedujejo eno ali več oblik poslovnega komuniciranja, kot je na primer popolna prepoved oglaševanja v enem ali več določenih medijih. Glede vsebine in metod poslovnega komuniciranja, je treba strokovnjake spodbuditi, da bodo v skladu s pravom Skupnosti pripravili kodekse ravnanja na ravni Skupnosti.
86.
Za večjo transparentnost in spodbujanje ocenjevanja, ki temelji na primerljivih merilih glede kakovosti prejemnikom ponujenih in zagotovljenih storitev, je pomembno, da so podatki o pomenu označb kakovosti in druge razpoznavne oznake za te storitve lahko dostopni. Obveza transparentnosti je zlasti pomembna v turizmu, še posebej pa v hotelirstvu, kjer je sistem razvrščanja že precej razširjen. Poleg tega je primerno preučiti, v kakšnem obsegu lahko evropska standardizacija omogoči skladnost in kakovost storitev. Evropske standarde pripravljajo organi za določanje standardov, Evropski odbor za standardizacijo (CEN), Evropski odbor za elektrotehnično standardizacijo (CENELEC) in Evropski inštitut za telekomunikacijske standarde (ETSI). Komisija lahko po potrebi v skladu s postopki, ki jih določa Direktiva 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov UL L 204, 21.7.1998, str. 37. Direktiva, kot je bila nazadnje spremenjena z Aktom o pristopu
iz leta
2003.
ter
predpisi
o storitvah informacijske družbe, izda pooblastilo za pripravo specifičnih evropskih standardov.
87.
Razvoj mreže organov za varstvo potrošnikov držav članic, za katerega velja
Uredba (ES) št. 2006/2004
, dopolnjuje sodelovanje, predvideno s to direktivo. Uporaba zakonodaje o varstvu potrošnikov v čezmejnih primerih, zlasti v zvezi z novimi tržnimi in prodajnimi praksami, kot tudi potreba po odpravi določenih posebnih ovir sodelovanja na tem področju, narekuje višjo stopnjo sodelovanja med državami članicami. Na tem področju je še posebej treba zagotoviti, da države članice zahtevajo prenehanje nezakonitih praks na svojem območju od subjektov, ki so usmerjeni k potrošnikom v drugih državah članicah.
88.
Sodelovanje med državami članicami zahteva dobro delujoč elektronski informacijski sistem, da se pristojnim organom omogoči preprosto prepoznavanje pomembnih sogovornikov v drugih državah članicah in učinkovito komunikacijo.
89.
Upravno sodelovanje je bistvenega pomena za pravilno delovanje notranjega trga. Pomanjkanje sodelovanja med državami članicami vodi v podvajanje pravil, ki veljajo za ponudnike storitev, ali podvajanje preverjanj za čezmejne dejavnosti in ga lahko uporabijo tudi prevaranti, da se izognejo nadzoru ali obidejo veljavna nacionalna pravila o storitvah. Zato je nujno, da se za učinkovito sodelovanje držav članic predvidijo jasne pravno zavezujoče obveznosti.
90.
Treba je zagotoviti, da države članice v sodelovanju s Komisijo spodbudijo zainteresirane strani, da pripravijo kodekse ravnanja na ravni Skupnost, ki bi ob upoštevanju posebnosti vsakega poklica izboljšali zlasti kakovost storitev. Kodeksi ravnanja morajo biti v skladu s pravom Skupnosti, zlasti s konkurenčnim pravom.
Ne smejo biti v nasprotju s pravno zavezujočimi predpisi, ki urejajo poklicno etiko in ravnanje v državah članicah.
91.
Države članice morajo spodbujati oblikovanje kodeksov ravnanja, zlasti za strokovne organe, organizacije in združenja na ravni Skupnosti. Kodeksi ravnanja morajo v skladu s specifično naravo vsakega poklica vključevati pravila poslovnega komuniciranja za zakonsko urejene poklice ter pravila poklicne etike in ravnanja za zakonsko urejene poklice, katerih cilj je zlasti zagotavljanje neodvisnosti, nepristranskosti in varovanja poslovne skrivnosti. Poleg tega je treba v tovrstne kodekse ravnanja vključiti tudi pogoje za izvajanje dejavnosti nepremičninskega posrednika.
Države članice morajo sprejeti spremljevalne ukrepe za spodbujanje strokovnih organov, organizacij in združenj, da na nacionalni ravni izvajajo kodekse ravnanja, ki so bili sprejeti na ravni Skupnosti.
92.
Ta direktiva ne posega v nobeno zakonodajno ali drugo pobudo s področja varstva potrošnikov.
93.
Če se Komisija ne odzove v okviru postopka medsebojnega ocenjevanja, predvidenega v tej direktivi, to ne vpliva na združljivost nacionalnih zahtev, vključenih v poročila držav članic, s pravom Skupnosti.
94.
Predmet Direktive 98/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 1998 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov UL L 166, 11.6.1998, str. 51. Direktiva,
kakor
je bila
nazadnje
spremenjena z Direktivo
2002/65/ES
(UL L 271, 9.10.2002, str. 16).
je približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z ukrepi za opustitveno tožbo, ki si prizadeva za varstvo skupnih interesov potrošnikov, predvidenih v direktivah, navedenih v prilogi Direktive 98/27/ES. Da bi omogočili uveljavitev takšnih ukrepov v primeru kršitve te direktive v škodo skupnih interesov potrošnikov, je treba v skladu s tem spremeniti prilogo Direktive 98/27/ES.
95.
Ker države članice ne morejo v zadostnem obsegu uresničiti ciljev predlaganih ukrepov, to je odprave ovir za svobodno ustanavljanje ponudnikov storitev v državah članicah in svobodno opravljanje storitev med državami članicami, in ker bi bilo zaradi obsežnosti ukrepov ta cilj lažje uresničiti na ravni Skupnosti, lahko Skupnost sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti, kakor je določeno v členu 5 Pogodbe. V skladu z načelom sorazmernosti, ki ga določa navedeni člen, ta direktiva ne presega meja nujnih ukrepov za uresničitev takšnih ciljev.
96.
Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana zlasti v Listini o temeljnih pravicah Evropske unije ter zlasti v členih 8, 15, 21 in 47 Listine.
97.
Ukrepe, potrebne za izvajanje te direktive, je treba sprejeti skladno s Sklepom Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil UL L 184, 17.7.1999, str. 23.
.
SPREJELA NASLEDNJO DIREKTIVO:
Poglavje I
Splošne določbe Člen 1 Vsebina
1.
Ta direktiva uvaja splošne določbe, ki omogočajo uveljavljanje svobode ustanavljanja ponudnikov storitev in prostega pretoka storitev
, ob ohranjanju visoke ravni kakovosti storitev
.
2.
Ta direktiva ne obravnava liberalizacije storitev splošnega gospodarskega interesa, pridržanih za javne ali zasebne subjekte, in privatizacije javnih subjektov, ki opravljajo storitve.
Ta direktiva ne obravnava odprave monopolov, ki opravljajo storitve, niti pomoči, ki jih dodeljujejo države članice in so zajete v splošnih predpisih o konkurenci.
Direktiva ne posega v svobodo držav članic pri odločanju, v skladu z zakonodajo Skupnosti, katere so storitve splošnega gospodarskega pomena, kako naj bodo organizirane in financirane ter katere posebne obveznosti se morajo upoštevati pri tem.
3.
Ta direktiva ne zadeva javnih zdravstvenih storitev in dostopa ponudnikov zdravstvenih storitev do javnih sredstev.
4.
Ta direktiva ne vpliva na ukrepe, sprejete na ravni Skupnosti ali nacionalni ravni, za ohranjanje ali spodbujanje kulturne in jezikovne raznolikosti ter pluralnosti medijev.
5.
Ta direktiva ne posega v pravila kazenskega prava v državah članicah.
6.
Ta direktiva ne vpliva na storitve, katerih cilj je socialno skrbstvo.
7.
Ta direktiva se ne uporablja za ali ne posega v delovno pravo, to je katero koli zakonsko ali pogodbeno določbo v zvezi s pogoji zaposlovanja, delovnimi pogoji, vključno z varnostjo in zdravjem pri delu ter razmerjem med delodajalci in delojemalci. Zlasti v celoti spoštuje pravico do pogajanja, sklepanja, podaljšanja in uveljavljanja kolektivnih pogodb ter pravico do stavke in sindikalnih ukrepov v skladu s pravili, ki urejajo razmerja med delodajalci in delojemalci v državah članicah.
8.
Ta direktiva se ne razlaga, kakor da na kakršen koli način vpliva na uveljavljanje temeljnih pravic, priznanih v državah članicah ali v Listini o temeljnih pravicah Evropske unije, vključno s pravico do sindikalnih ukrepov.
Člen 2 Področje uporabe
1.
Ta direktiva se uporablja za storitve, ki jih opravljajo ponudniki s sedežem v državi članici.
2.
Ta direktiva se ne uporablja za naslednje dejavnosti:
a)
storitve splošnega pomena, kakor jih določajo države članice;
b)
bančne storitve, storitve kreditiranja, zavarovalniške storitve, storitve poklicnih ali osebnih pokojnin, vlaganj ali plačilne storitve in na splošno storitve, navedene v Prilogi I Direktive 2000/12/ES;
c)
elektronska komunikacijska omrežja in storitve ter pripadajoče naprave in storitve, upoštevajoč določbe
ali sklicevanja
iz
direktiv
2002/19/ES
Direktiva 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (
UL L 108, 24.4.2002, str. 7
)
.
, 2002/20/ES
Direktiva 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (
UL L 108, 24.4.2002, str. 21
)
.
, 2002/21/ES
Direktiva 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okvirju za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) (
UL L 108, 24.4.2002, str. 33
)
.
, 2002/22/ES
Direktiva 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (
UL L 108, 24.4.2002, str. 51
)
.
in 2002/58/ES
Direktiva 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi zasebnih podatkov i varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (
UL L 201, 31.7.2002, str. 37
)
.
;
d)
prevozne storitve
, vključno z mestnim prevozom, taksiji in rešilnimi vozili;
e)
pristaniške storitve;
f)
pravne storitve v okviru drugih instrumentov Skupnosti, vključno z Direktivo Sveta 77/249/EGS z dne 22. marca 1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov
UL L 78, 26.3.1977, str. 17. Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Aktom o pristopu iz leta 2003.
in Direktivo 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena
UL L 77, 14.3.1998, str. 36. Direktiva, kakor je bila spremenjena z Aktom o pristopu iz leta 2003.
;
g)
zdravstvene storitve, v okviru zdravstvenega varstva ali ne, ne glede na način organizacije in financiranja na nacionalni ravni ali na njihov javni ali zasebni značaj;
h)
socialne storitve, kot so storitve nudenja socialnih stanovanj, otroškega varstva in pomoči družinam;
i)
avdiovizualne storitve, ne glede na njihov način produkcije, distribucije in prenašanja, vključno z radiodifuzijo oddajanjem in kinematografijo;
j)
agencije za začasno zaposlovanje;
k)
storitve varovanja;
l)
dejavnosti iger na srečo, pri katerih gre za denarne vložke, vključno z loterijo, kazinoji in transakcijami za stave;
m)
poklice in dejavnosti, ki so stalno ali začasno povezani z izvajanjem javne oblasti v državi članici, še zlasti notarske dejavnosti.
3.
Direktiva se ne uporablja za področje
obdavčevanja.
Člen 3 Razmerje z drugimi določbami prava Skupnosti
1.
V primeru nasprotij med določili te direktive in drugimi pravili Skupnosti, ki urejajo posebne vidike o dostopu in izvajanju storitvene dejavnosti na področjih ali za posebne poklice, imajo druga pravila prednost in se uporabljajo na teh področjih ali za posebne poklice. Ta pravila vključujejo zlasti:
(a)
Direktivo 96/71/ES;
(b)
Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti
UL L 149, 5.7.1971, str. 2. Uredba, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 631/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 100, 6.4.2004, str. 1).
;
(c)
Direktivo 89/552/EGS;
(d)
Direktivo 2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij
UL L 255, 30.9.2005, str. 22.
.
2.
Ta direktiva ne posega v zasebno mednarodno pravo, še zlasti ne v zasebno mednarodno pravo, ki zadeva pogodbene in nepogodbene obveznosti (Rim I in Rim II).
3.
Takšna izključitev pogodbenih in nepogodbenih obveznosti pomeni, da bo potrošnik v vsakem primeru deležen varstva, ki mu ga zagotavlja veljavna potrošniška zakonodaja v njegovi državi članici.
Člen 4 Opredelitve pojmov
V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1)
"storitev" pomeni vsako zasebno pridobitno dejavnost po členu 50 Pogodbe,
praviloma opravljeno proti plačilu, ki predstavlja nadomestilo za ustrezno storitev in o kateri se ponavadi dogovorita ponudnik in prejemnik storitve
;
2)
"obveznosti iz javnih storitev" pomenijo posebne zahteve, ki jih naložijo javni organi ponudniku storitev, da bi tako zagotovili doseganje določenih ciljev javnega pomena;
3)
"storitve splošnega gospodarskega interesa" pomenijo storitve, ki jih kot take opredelijo države članice in Skupnost ter so predmet posebnih obveznosti iz javnih storitev, ki jih je ponudniku storitev naložila država članica, da bi izpolnila določene cilje javnega pomena;
4)
"ponudnik" pomeni fizično osebo, ki je državljan države članice, ali pravno osebo,
ustanovljeno v skladu z zakonodajo države članice,
ki nudi ali opravlja storitev;
5)
"prejemnik" pomeni fizično
osebo
ali pravno osebo,
ustanovljeno v državi članici,
ki v poklicne ali nepoklicne namene uporablja ali želi uporabljati storitev;
6)
"izvorna država članica" pomeni državo članico, v kateri ima ponudnik zadevne storitve sedež;
7)
"sedež" pomeni dejansko izvajanje gospodarske dejavnosti iz člena 43 Pogodbe
za nedoločen čas s stalno poslovno enoto ponudnika in ustrezno infrastrukturo, od koder se storitve dejansko opravljajo
;
8)
"sistem dovoljenj" pomeni vsak postopek, ki ga mora ponudnik ali prejemnik izvesti, da bi od strani pristojnega organa z uradnim sklepom ali z molkom organa pridobil dostop do storitvene dejavnosti ali njenega izvajanja;
9)
"zahteva" pomeni vsako obveznost, prepoved, pogoj ali omejitev iz zakonov ali drugih predpisov držav članic ali, posledično, iz sodne prakse, upravnih praks ali pravil strokovnih organov oziroma iz kolektivnih pravil poklicnih združenj ali drugih poklicnih organizacij, ki so pravila sprejele pri izvajanju svoje pravne avtonomije;
predpisi, določeni s kolektivnimi pogodbami, ne veljajo kot zahteve v smislu te direktive;
10)
"pomembni razlogi v zvezi z javnim interesom" se med drugim nanašajo na naslednje razloge: varovanje javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja, ohranjanje finančnega ravnovesja sistemov socialne varnosti, vključno z ohranjanjem uravnoteženega zdravstvenega varstva za vse, varovanje potrošnikov, prejemnikov storitev in delavcev, zagotavljanje poštenih poslovnih transakcij in boj proti goljufijam, varovanje okolja, vključno z mestnim, zdravja živali in intelektualne lastnine, ohranjanje nacionalne zgodovinske in umetnostne dediščine ter uresničevanje ciljev socialne in kulturne politike;
11)
"pristojni organ" pomeni vsak organ, ki v državi članici ureja ali nadzoruje storitvene dejavnosti, in vključuje zlasti upravne organe,
javne ustanove
, strokovne organe in tista poklicna združenja ali druge poklicne organizacije, ki v okviru svoje pravne avtonomije na kolektiven način urejajo dostop do storitvenih dejavnosti ali njihovo
izvajanje;
12)
"
namembna država članica
" pomeni državo članico,
kjer ponudnik storitev, ki ima sedež v drugi državi članici, čezmejno in brez potrebe po ustanovitvi poslovne enote opravlja in izvaja storitev
;
13)
"delavec" pomeni fizično osebo, ki se jo obravnava kot delavca po nacionalni zakonodaji, kolektivnih sporazumih in/ali veljavni praksi države članice, v kateri se opravlja storitev;
14)
"zakonsko
urejen poklic" pomeni poklicno dejavnost ali skupino poklicnih dejavnosti
iz člena 3(1)(a) Direktive 2005/36/ES
;
15)
"poslovno komuniciranje" pomeni vsako obliko komuniciranja, namenjenega neposredni ali posredni promociji blaga, storitev ali podobe podjetja, organizacije ali osebe, ki opravlja trgovsko, industrijsko ali obrtno dejavnost ali zakonsko urejen poklic. Naslednje samo po sebi še ne predstavlja poslovnega komuniciranja:
a)
informacije, ki omogočajo neposreden dostop do dejavnosti podjetja, organizacije ali osebe, kar vključuje zlasti ime domene ali naslov elektronske pošte;
b)
informacije v zvezi z blagom, storitvami ali podobo podjetja, organizacije ali osebe, ki se zbirajo neodvisno, zlasti ko se podajajo brez finančnega nadomestila.
Poglavje
II
Upravne
poenostavitve Člen 5 Poenostavitev postopkov
1.
Države članice
potrdijo in po potrebi
poenostavijo postopke in formalnosti, ki se uporabljajo za dostop do storitvenih dejavnosti ali njihovega izvajanja,
če predstavljajo oviro za dostop na trg.
2.
Kjer je to primerno in izvedljivo, države članice v sodelovanju s Komisijo uvedejo usklajene evropske obrazce. Obrazci so enakovredni spričevalom, potrdilom in vsem drugim dokumentom v zvezi z ustanavljanjem, ki dokazujejo, da so bile zahteve v namembni državi članici izpolnjene.
3.
Če države članice od ponudnika ali prejemnika storitve zahtevajo spričevalo, potrdilo ali kateri drug dokument, ki dokazuje, da je bila zahteva izpolnjena, države članice odobrijo vsak dokument iz druge države članice, ki služi enakovrednemu namenu ali iz katerega je razvidno, da je bila zadevna zahteva izpolnjena. Od druge države članice ne smejo zahtevati dokumenta, ki je izvirnik, overjena kopija ali overjen prevod, razen v primerih, ki jih določajo drugi instrumenti Skupnosti ali kjer je taka
zahteva utemeljena
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes
, vključno z javnim redom in varnostjo. Te določbe ne vplivajo na pravico držav članic, da zahtevajo prevod dokumentov v svoj uradni jezik
.
4.
Odstavek 3
se ne uporablja za dokumente, ki so določeni v
členu 50(3)
Direktive
2005/36/ES
,
v členu
45(3)
Direktive 2004/18/ES
Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev
UL L 134, 30.4.2004, str. 114.
,
v členu 3(2) Direktive 98/5/ES, v Direktivi 2003/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003 o spremembah Direktive Sveta 68/151/EGS glede zahtev za objavo nekaterih vrst družb
UL L 221, 4.9.2003, str. 13.
ali v Enajsti direktivi Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za katere velja zakonodaja druge države
UL L 395, 30.12.1989, str. 36.
.
Člen 6
Enotni centri za stike
1.
Države članice zagotovijo, da lahko ponudniki storitev
najpozneje do ...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
zaključijo naslednje postopke in formalnosti
v skladu z določbami tega poglavja in poglavja III
pri tako imenovanih "
enotnih
centrih za stike":
a)
vse postopke in formalnosti, ki so potrebni za dostop do storitvenih dejavnosti ponudnika, zlasti vse potrebne izjave, prijave ali vloge za dovoljenje s strani pristojnih organov, vključno z vlogami za vpis v register, seznam ali bazo podatkov ali za registracijo pri strokovnem organu ali poklicnem združenju;
b)
vloge za dovoljenje, potrebne za izvajanje storitvene dejavnosti ponudnika.
2.
Če država članica zahteva predhodno registracijo, zadevna država članica zagotovi, da je predhodna registracija pri posameznem enotnemu centru za stike najpozneje do ...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
na razpolago v elektronski obliki, in ne povzroča zamud ali zapletov pri zagotavljanju takšnih storitev in dodatnih stroškov ponudnikom storitev.
3.
Za usklajeno delovanje enotnih centrov za stike Komisija ustanovi Evropski enotni center za stike.
4.
Ustanovitev posameznih enotnih centrov za stike ne sme vplivati na delitev funkcij in pristojnosti med organi znotraj nacionalnega sistema.
Člen 7 Pravica do obveščenosti
1.
Države članice zagotovijo, da so ponudnikom in prejemnikom prek
enotnih centrov za stike
brez težav dostopne naslednje informacije:
a)
zahteve, ki se uporabljajo za ponudnike s sedežem na njihovem ozemlju, zlasti zahteve v zvezi s postopki in formalnostmi, ki morajo biti opravljeni za dostop do storitvenih dejavnosti in za njihovo izvajanje;
b)
podatki, potrebni za navezavo stika s pristojnimi organi, ki omogočajo neposreden stik s slednjimi, vključno s podatki organov, ki so odgovorni za zadeve v zvezi z izvajanjem storitvenih dejavnosti;
c)
sredstva in pogoji za dostop do javnih registrov in podatkovnih baz o ponudnikih in storitvah;
d)
običajni
načini uveljavljanja odškodnin v primeru spora med pristojnimi organi in ponudnikom ali prejemnikom ali med ponudnikom in prejemnikom ali med ponudniki;
e)
podatki, potrebni za navezavo stika z združenji ali organizacijami, ki niso pristojni organi, pri katerih lahko ponudniki in prejemniki dobijo praktično pomoč.
2.
Države članice zagotovijo, da ponudniki in prejemniki lahko na lastno zahtevo od pristojnih organov prejmejo pomoč v obliki informacij o splošnem tolmačenju in uporabi zahtev iz točke (a) odstavka 1.
Po potrebi tovrstno svetovanje vključuje preprost postopni vodič. Informacije so predstavljene v preprostem in razumljivem jeziku.
3.
Države članice zagotovijo, da se informacije in pomoč iz odstavkov 1 in 2 zagotovijo jasno in nedvoumno, da so brez težav dostopne
, med drugim
na daljavo in v elektronski obliki ter da se redno posodabljajo.
4.
Države članice zagotovijo, da
enotni centri za stike
in pristojni organi čim prej odgovorijo na vsako zahtevo po informacijah ali pomoči iz odstavkov 1 in 2 ter da v primeru nepravilne ali neutemeljene zahteve o tem prosilca nemudoma obvestijo.
5.
Države članice izvedejo odstavke od 1 do 4 najpozneje
do
...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
.
6.
Države članice in
Komisija spodbujajo enotne centre za stike
, naj zagotovijo informacije iz
tega člena
tudi v drugih jezikih Skupnosti
, kolikor je to združljivo z njihovo zakonodajo o rabi jezikov.
7.
Obveznost pristojnih organov pomagati ponudnikom in prejemnikom ne zahteva, da morajo ti organi zagotoviti pravno svetovanje v posameznih primerih, temveč zadeva le splošne informacije v obliki, v kateri se zahteve običajno razlagajo ali uporabljajo.
Člen 8 Postopki v elektronski obliki
1.
Države članice zagotovijo, da so vsi postopki in formalnosti v zvezi z dostopom do storitvene dejavnosti in z njenim izvajanjem lahko brez težav zaključeni najpozneje
do
...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
,
med drugim
na daljavo ter v elektronski obliki, pri ustreznem
enotnem centru za stike
ali pri ustreznih pristojnih organih.
2.
Odstavek 1 se ne uporablja za pregled prostorov, v katerih se opravlja storitev, ali opreme, ki jo uporablja ponudnik, ali za fizični pregled sposobnosti ponudnika.
Prav tako se ne uporablja za zahteve po predložitvi originalne dokumentacije v skladu s členom 5. Odstavek 1 se tudi ne uporablja za postopke, ki zaradi pomembnih razlogov, ki se nanašajo na javni interes, zahtevajo fizično prisotnost prosilca.
3.
Komisija
zagotovi skupno delovanje
informacijskih sistemov in uporabo postopkov z elektronskimi sredstvi med državami članicami.
Uporablja se postopek iz člena 39(2).
Poglavje III
Svoboda ustanavljanja ponudnikov storitev
Oddelek 1
Dovoljenja Člen 9 Sistem dovoljenj
1.
Države članice lahko dostopajo do storitvenih dejavnosti ali jih
izvajajo na
podlagi sistema dovoljenj, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
a)
sistem dovoljenj ne diskriminira zadevnega ponudnika;
b)
potreba po sistemu dovoljenj
je utemeljena
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes;
c)
zastavljenih ciljev se ne da doseči z manj omejevalnim ukrepom, zlasti ker bi bil poznejši pregled prepozen, da bi bil lahko resnično
učinkovit.
2.
Odstavek 1
se ne uporablja za sisteme dovoljenj, ki jih uvajajo ali dovoljujejo drugi instrumenti Skupnosti.
Odstavek 1 se ne uporablja za vidike sistemov dovoljenj, ki jih usklajujejo drugi instrumenti Skupnosti.
Člen 10 Pogoji za izdajo dovoljenj
1.
Sistemi dovoljenj morajo temeljiti na merilih, ki pristojnim organom preprečujejo, da bi samovoljno ali neomejeno izvajali pooblastilo za ocenjevanje.
2.
Merila iz odstavka 1 morajo biti:
a)
nediskriminatorna
,
b)
utemeljena
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes,
c)
sorazmerna s ciljem javnega interesa,
d)
natančna in nedvoumna,
e)
objektivna,
f)
vnaprej objavljena
,
g)
pregledna in dostopna.
3.
Pogoji za izdajo dovoljenja za nov sedež ne smejo podvajati zahtev in preverjanj, ki so enakovredna ali glede na njihov namen v bistvu primerljiva in ki za ponudnika že veljajo v drugi ali isti državi članici.
Enotni centri za stike
in ponudnik
storitev
pomagajo pristojnemu organu z zagotavljanjem vseh potrebnih informacij glede teh zahtev.
Pri ugotavljanju, ali so pogoji enakovredni ali bistveno primerljivi, se poleg cilja in namena upošteva tudi njihov učinek in učinkovitost njihove uveljavitve.
4.
Dovoljenje omogoča ponudniku dostop do storitvene dejavnosti ali izvajanje te dejavnosti na nacionalnem ozemlju, vključno z vzpostavitvijo agencij, podružnic, izpostav ali uradov, razen kjer je dovoljenje za vsak posamezen sedež
ali omejitev dovoljenja na določen del nacionalnega ozemlja utemeljena
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes.
5.
Dovoljenje se izda takoj, ko se ob upoštevanju ustreznega pregleda ugotovi, da so pogoji za dovoljenje izpolnjeni.
6.
Z izjemo primerov, ko je dovoljenje odobreno, se vsak
odgovor pristojnih organov, vključno
z zavrnitvijo ali
preklicem dovoljenja, v celoti obrazloži, zlasti glede na določbe tega člena, in se lahko prav tako izpodbija pred sodišči.
7.
Ta člen ne postavlja pod vprašaj dodeljevanja pooblastil organov države članice, ki so na regionalni ali lokalni ravni pristojni za odobritev tovrstnih dovoljenj.
Člen 11 Trajanje dovoljenja
1.
Dovoljenje, izdano ponudniku, časovno ni omejeno, razen če:
a)
se dovoljenje samodejno podaljšuje
ali je predmet nenehnega izpolnjevanja pogojev
,
b)
je število veljavnih dovoljenj omejeno
zaradi pomembnega razloga, ki se nanaša na javni interes
,
c)
je omejeno trajanje
dovoljenja utemeljeno
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes.
2.
Odstavek 1 ne zadeva najdaljšega obdobja, v katerem mora ponudnik začeti svojo dejavnost po prejemu dovoljenja.
3.
Države članice morajo od ponudnika zahtevati, da obvesti pristojni
enotni center za stike
, predviden v členu 6, o
naslednjem:
–
o ustanovitvi podružnic, katerih dejavnosti spadajo na področje sistema dovoljenj;
–
o spremembah svojega položaja
, katerih posledica je neizpolnjevanje pogojev za
dovoljenje.
4.
Ta člen ne posega v možnost držav članic, da dovoljenja prekličejo, zlasti kadar pogoji za dovoljenje niso več izpolnjeni.
Člen 12 Izbira med več kandidati
1.
Če je število razpoložljivih dovoljenj za določeno dejavnost omejeno zaradi omejenosti razpoložljivih naravnih virov ali tehničnih zmogljivosti, države članice izbirajo med potencialnimi kandidati na podlagi postopka, ki predvideva popolno jamstvo nepristranskosti in transparentnosti, zlasti z ustrezno objavo o začetku
in zaključku
postopka.
2.
V primerih iz odstavka 1 mora biti dovoljenje izdano za primerno omejeno obdobje in se ne more samodejno podaljševati, niti ne more dati druge prednosti ponudniku, katerega dovoljenje je pravkar poteklo, ali kateri koli drugi osebi, ki je v posebnem odnosu s tem ponudnikom.
3.
Brez poseganja v člena 9 in 10 se lahko države članice pri uporabi svojih postopkov izbire ozirajo na javno zdravje, zdravje in varnost zaposlenih ali samozaposlenih, varstvo okolja, ohranjanje kulturne dediščine in podpiranje katerega koli cilja s področja javnega reda, ki ni v nasprotju s Pogodbo.
Člen 13 Postopki za izdajo dovoljenj
1.
Postopki in formalnosti za izdajo dovoljenj so jasni, objavljeni vnaprej in zagotavljajo
zadevnim
stranem jamstvo, da se bo njihova vloga obravnavala objektivno in nepristransko.
2.
Postopki in formalnosti za izdajo dovoljenj niso odvračilni in opravljanja storitev ne zapletajo ali zavlačujejo neupravičeno. Dostopni morajo biti brez težav in vsi stroški, ki jih imajo ustrezne stranke zaradi svoje vloge, so sorazmerni s stroški zadevnega postopka za izdajo dovoljenja
ter ne presegajo stroškov dovoljenja
.
3.
Postopki in formalnosti izdaje dovoljenj morajo zainteresiranim stranem zagotavljati, da bodo njihove vloge obravnavane na najhitrejši možni način in vsekakor v razumnem roku, ki se ga določi in objavi vnaprej.
Obdobje začne teči od trenutka, ko je bila predložena vsa dokumentacija.
4.
Države članice zagotovijo, da prosilci prejmejo odgovor
v roku, določenem v skladu z
odstavkom 3
.
5.
Na zahtevo prosilca se za vlogo
za
dovoljenje se
čim prej izda potrdilo o prejemu. Potrdilo o prejemu mora vsebovati rok za odgovor iz
odstavka 3.
6.
V
primeru nepopolne
vloge je
treba zainteresirane strani čimprej obvestiti, da morajo predložiti dodatno dokumentacijo
, in jih opozoriti na možne posledice v zvezi z rokom za odgovor, opredeljenim v odstavku 3
.
7.
V primeru zavrnitve vloge, ker ta ni v skladu z zahtevanimi postopki in pogoji, morajo biti zainteresirane strani o tem obveščene v najkrajšem možnem času.
Oddelek 2
Prepovedane zahteve ali zahteve, ki se morajo oceniti Člen 14 Prepovedane zahteve
Države članice dostopa do storitvene dejavnosti ali izvajanja storitvene dejavnosti na svojem ozemlju ne smejo pogojevati z naslednjimi zahtevami:
1)
diskriminacijske zahteve, posredno ali neposredno temelječe na državljanstvu ali, v primeru podjetij, kraju registriranega sedeža, ki vključujejo predvsem:
a)
zahteve glede državljanstva ponudnika, njegovega osebja, lastnikov delniškega kapitala ali članov upravnih ali nadzornih organov ponudnika;
b)
zahtevo, da ponudnik, njegovo osebje, lastniki delniškega kapitala ali člani upravnih ali nadzornih organov ponudnika bivajo na tem ozemlju;
2)
prepoved ustanovitve dejavnosti v več državah članicah ali vpisa v registre ali članstva v strokovnih organih ali poklicnih združenjih v več državah članicah;
3)
omejevanje svobode ponudnika do izbire med glavnim in sekundarnim sedežem, zlasti obveznost ponudnika, da ima glavni sedež na njihovem ozemlju, ali omejevanje glede svobodne izbire sedeža v obliki agencije, izpostave ali podružnice;
4)
pogoji vzajemnosti z državo članico, v kateri ponudnik že ima sedež, razen v primeru pogojev vzajemnosti, ki jo predvidevajo instrumenti Skupnosti glede energetike;
5)
uporaba ekonomskega preizkusa za vsak primer posebej, s čimer se izdaja dovoljenja pogojuje z dokazom obstoja gospodarske potrebe ali povpraševanja na trgu, ali s presojo potencialnih ali trenutnih gospodarskih učinkov dejavnosti, ali z oceno ustreznosti dejavnosti glede na cilje gospodarskega načrtovanja, ki jih je določil pristojni organ;
prepoved ne velja za zahteve načrtovanja, ki ne zasledujejo gospodarskih ciljev, temveč služijo pomembnim razlogom, ki se nanašajo na javni interes;
6)
neposredna ali posredna udeležba konkurenčnih subjektov, vključno v svetovalnih organih, pri izdaji dovoljenj ali pri sprejetju drugih odločitev pristojnih organov, razen strokovnih organov in poklicnih združenj ali drugih organizacij v vlogi pristojnega organa;
prepoved ne zadeva posvetovanja z združenji, kot so gospodarske zbornice ali socialni partnerji, o zadevah, ki niso prošnje za dovoljenje;
7)
obveznost zagotavljanja finančne garancije ali udeležbe v njej ali pridobitve zavarovanja od ponudnikov storitev ali organa, ki ima sedež na njihovem ozemlju.
Obveznost ne vpliva na možnost držav članic, da zahtevajo finančno garancijo, in ne pomeni, da posamezna država članica ne more, brez poseganja v člen 29(4), od posrednika ali podjetja, kateremu je dodelila posebne ali izključne pravice, zahtevati sklenitev zavarovanja, pri čemer morajo biti zahteve vedno skladne z načelom prepovedi preprečevanja, omejevanja in izkrivljanja konkurence na notranjem trgu ter z načelom prepovedi diskriminacije na osnovi državljanstva. Obveznosti tudi ne vpliva na zahteve v zvezi s sodelovanjem pri skupnem odškodninskem skladu, na primer za člane poklicnih teles ali združenj
;
8)
obveznost
predregistracije
v
registre na
svojem ozemlju ali obveznost
predhodnega
opravljanja
dejavnosti na
svojem ozemlju.
Člen 15 Zahteve, ki se morajo preveriti
1.
Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem predvideva katero koli zahtevo iz odstavka 2 in zagotovijo, da je ta v skladu s pogoji iz odstavka 3. Države članice prilagodijo svoje zakone in druge predpise tako, da so združljivi s temi pogoji.
2.
Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem pogojuje dostop do storitvene dejavnosti ali opravljanje le te s spoštovanjem katerega koli od naslednjih
nediskriminatornih
pogojev:
a)
količinske ali ozemeljske omejitve, zlasti v obliki omejitev v zvezi s prebivalstvom ali najmanjšo geografsko razdaljo med ponudniki storitev;
b)
obveznost ponudnika, da prevzame določeno pravno
obliko
;
c)
zahteve, povezane z lastništvom deležev
podjetja;
d)
zahteve, ki ne vključujejo
področij, ki jih obravnava naslov II Direktive 2005/36/ES
ali tistih, zajetih v drugih instrumentih Skupnosti, ki določenim ponudnikom zagotavljajo dostop do zadevnih storitvenih dejavnosti zaradi specifične narave dejavnosti;
e)
prepoved imeti več kot en sedež na ozemlju iste države
članice
;
f)
zahteve, ki določajo najmanjše število zaposlenih;
g)
določene najnižje in/ali najvišje tarife, ki jih mora ponudnik
upoštevati;
h)
obveznost
ponudnika, da poleg svojih opravlja druge posebne storitve.
3.
Države članice preverijo, ali zahteve iz odstavka 2 izpolnjujejo naslednje pogoje:
a)
nediskriminacija: zahteve ne smejo biti niti neposredno niti posredno diskriminacijske glede državljanstva ali v primeru podjetij glede kraja registriranega sedeža;
b)
potreba: zahteve morajo
biti utemeljene
s pomembnim razlogom, ki se nanaša na javni interes;
c)
sorazmernost: zahteve morajo biti take, da zagotavljajo uresničitev zastavljenega cilja; ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja; in te zahteve ne smejo biti zamenljive z drugimi, manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi se lahko dosežejo isti rezultati.
4.
V poročilu medsebojnega ocenjevanja iz
člena 38
države članice navedejo naslednje:
a)
zahteve, ki jih nameravajo ohraniti, in razloge, zaradi katerih po njihovem mnenju te zahteve izpolnjujejo pogoje iz odstavka 3;
b)
zahteve, ki so bile odpravljene ali omiljene.
5.
Odstavki 1 do 4 ne veljajo za zakonodajo na področju storitev splošnega gospodarskega pomena in za sisteme socialnega zavarovanja, vključno s sistemi obveznega zdravstvenega zavarovanja.
Poglavje IV
Prosti pretok storitev
Oddelek 1
Upravno sodelovanje
Člen 16
Učinkovitost nadzora
1.
Države članice zagotovijo, da se izvajajo z nacionalno zakonodajo predvidena pooblastila za spremljanje in nadzor
ponudnika, tudi
če se storitev opravlja v drugi državi članici.
2.
Odstavek 1 ne obvezuje držav članic, kjer ima ponudnik glavni sedež, naj dejansko kontrolirajo ali spremljajo stanje v državah članicah, kjer se opravlja storitev.
3.
Pristojni organi države članice, kjer se opravlja storitev, lahko izvajajo kontrole, preglede in preiskave, pod pogojem, da so te kontrole, pregledi in preiskave objektivno utemeljeni in ne diskriminirajo.
Člen 17
Medsebojna pomoč
1.
Države
članice
si
medsebojno pomagajo in sprejmejo vse potrebne ukrepe za učinkovito sodelovanje pri nadzoru ponudnikov in njihovih storitev.
2.
Namembna država članica je pristojna za nadzor dejavnosti ponudnika storitev na svojem ozemlju. Ta nadzor izvaja v skladu z odstavkom 3.
3.
Namembna država članica:
–
sprejme vse potrebne ukrepe za zagotavljanje, da bodo ponudniki storitev upošteval njeno nacionalno zakonodajo v zvezi s storitvenimi dejavnostmi na njenem ozemlju in kadar se uporablja tretji pododstavek člena 21(1);
–
izvaja kontrole, preglede in preiskave, potrebne za nadzor nad opravljanjem storitev;
–
izvaja kontrole, preglede in preiskave, ki jih zahteva država članica, kjer ima ponudnik glavni sedež.
4.
Države članice v elektronski obliki in v najkrajšem možnem času predložijo informacije, ki jih zahteva druga država članica ali Komisija.
5.
Ko države članice opazijo kakršno koli nezakonito ravnanje ponudnika storitev ali posebna dejanja, ki bi lahko resno škodila državi članici, o tem v najkrajšem možnem času obvestijo državo članico, kjer ima ponudnik glavni sedež.
6.
Kadar namembna država članica po izvedenih kontrolah, pregledih in preiskavah v skladu z odstavkom 3 ugotovi, da ponudnik storitev ne upošteva svojih obveznosti, lahko od ponudnika storitev v skladu s svojo zakonodajo in zakonodajo Skupnosti zahteva predložitev varščine ali mu naloži začasne ukrepe. Ta varščina se lahko uporabi za izvrševanje sklepov in sodnih odločb v civilnih, gospodarskih in kazenskih zadevah.
Člen 18
Medsebojna pomoč v primeru začasne selitve ponudnika
1.
Država članica, kjer ima ponudnik glavni sedež, je odgovorna za nadzor nad ponudnikom storitev na svojem ozemlju, še zlasti z uporabo ukrepov za nadzor v kraju sedeža ponudnika storitev,
v skladu z odstavkom 2.
2.
Država članica, kjer ima ponudnik glavni sedež:
–
izvaja
kontrole, preglede in preiskave
na zahtevo druge države članice ter slednjo obvesti o rezultatih in sprejetih ukrepih, če so ti potrebni;
–
če druga država članica to zahteva, sporoči informacije o ponudniku storitev s sedežem na njenem ozemlju in še zlasti potrdi, da ima ponudnik storitev sedež na njenem ozemlju in da opravlja svojo dejavnost zakonito.
3.
Država članica, kjer ima ponudnik glavni sedež, ne more zavrniti nadzornih ali izvedbenih ukrepov na svojem ozemlju z razlogom, da se je storitev opravljala ali je povzročila škodo v drugi državi članici.
Člen 19
Mehanizem opozarjanja
1.
Država članica, ki ugotovi pomembna posebna dejanja ali okoliščine, ki bi lahko resno škodile zdravju ali varnosti oseb na njenem ozemlju ali v drugih državah članicah, o tem v najkrajšem možnem času obvesti izvorno državo članico, druge zadevne države članice in Komisijo.
2.
Komisija spodbuja delovanje evropskega omrežja organov držav članic in v njem sodeluje za izvajanje odstavka 1.
3.
Komisija redno oblikuje in posodablja v skladu s postopkom iz člena 39(2) smernice o upravljanju omrežja iz odstavka 2.
Člen 20
Izvedbeni ukrepi
Komisija sprejme v skladu s postopkom iz
člena 39(2)
izvedbene ukrepe, potrebne za izvajanje
člena 17,
in praktične rešitve za izmenjavo informacij med državami članicami v elektronski obliki ter zlasti določbe o interoperabilnosti informacijskih sistemov.
Oddelek 2
Svoboda opravljanja storitev
in odstopanja
Člen 21
Svoboda opravljanja storitev
1.
Države članice
spoštujejo pravico ponudnikov storitev, da storitev opravljajo v državi članici, v kateri sicer nimajo sedeža.
Država članica, v kateri se storitev opravlja, na svojem ozemlju zagotovi prost dostop do storitvene dejavnosti in njeno opravljanje.
Države članice dostopa do storitvene dejavnosti ali opravljanja storitvene dejavnosti na svojem ozemlju ne smejo pogojevati z zahtevami, ki ne spoštujejo naslednjih načel:
a)
nediskriminacija: zahteve ne smejo biti niti neposredno niti posredno diskriminatorne glede državljanstva ali v primeru pravnih oseb glede na državo članico, kjer imajo te osebe sedež;
b)
potreba: zahteve morajo biti utemeljene z ohranjanjem javnega reda ali javne varnosti oziroma varovanjem javnega zdravja ali okolja;
c)
sorazmernost: zahteve morajo biti primerne za zanesljivo doseganje zastavljenega cilja in ne smejo preseči tega, kar je potrebno za doseganje tega cilja.
2.
Države
članice ne
smejo omejiti
svobode opravljanja storitev, če ima ponudnik sedež v drugi državi članici, zlasti ne z uveljavljanjem katere koli od naslednjih zahtev:
a)
obveznost ponudnika, da ima sedež na njihovem ozemlju;
b)
obveznosti ponudnika, da od
pristojnih organov
pridobi dovoljenje, vključno z vpisom v register ali registracijo pri strokovnem organu ali združenju na njenem ozemlju
, razen v primerih, predvidenih v tej direktivi ali v drugih instrumentih zakonodaje Skupnosti
;
c)
prepoved
ponudniku, da vzpostavi določeno infrastrukturo na njihovem ozemlju, vključno s pisarno ali prostori, ki jih ponudnik potrebuje za opravljanje zadevnih
storitev;
d)
uporaba
določenih pogodbenih dogovorov med ponudnikom in prejemnikom, ki preprečujejo ali omejujejo opravljanje storitev samozaposlenim osebam;
e)
obveznost ponudnika, da pridobi poseben identifikacijski dokument za opravljanje storitvene dejavnosti, ki so ga izdali pristojni organi države članice;
f)
zahtev
,
povezanih z uporabo opreme
in materiala
, ki
so
sestavni del opravljene storitve
, razen če so te zahteve potrebne za varnost in zdravje pri delu
;
g)
omejevanje svobode opravljanja storitev iz
člena 24.
3.
Te določbe državi članici, v katero se je ponudnik storitev preselil, ne preprečujejo, da uveljavi posebne zahteve glede opravljanja storitvene dejavnosti, če so te utemeljene z ohranjanjem javnega reda, javne varnosti ali varovanjem okolja ali zdravja. Te določbe državam članicam prav tako ne preprečujejo uporabe, v skladu z zakonodajo Skupnosti, svojih pravil v zvezi s pogoji zaposlovanja, vključno s tistimi v kolektivnih pogodbah.
4.
Komisija najpozneje do ...
*
Pet let po začetku veljavnosti te direktive.
po posvetovanju z državami članicami in socialnimi partnerji na evropski ravni Evropskemu parlamentu in Svetu predloži poročilo o uporabi tega člena, v katerem preuči potrebo po predlaganju ukrepov za usklajevanje glede storitvenih dejavnosti, zajetih v tej direktivi.
Člen 22
Splošna
odstopanja
Člen 21
se ne uporablja za:
1)
storitve splošnega gospodarskega pomena, ki se izvajajo v drugi državi članici, med drugim:
a)
poštne storitve, zajete v Direktivi
97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve
UL L 15, 21.1.1998, str. 14.
Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 1882/2003 (UL L 284, 31.10.2003, str. 1).
;
b)
storitve
prenosa
, distribucije električne energije
in oskrbe z njo
v smislu
člena 2
Direktive 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo
UL L 176, 15.7.2003, str. 37.
;
c)
storitve
prenosa,
distribucije,
oskrbe in skladiščenja
plina v smislu
člena 2
Direktive 2003/55/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom
UL L 176, 15.7.2003, str. 57.
;
d)
storitve distribucije vode in oskrbe z njo ter odstranjevanje odpadnih voda;
e)
ravnanje z odpadki;
2)
zadeve, zajete v Direktivi 96/71/ES;
3)
zadeve, zajete v Direktivi 95/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih
podatkov
UL L 281,
23
.11.1995, str.
31
.
Direktiva, kakor je bila spremenjena z uredbo (ES) št. 1882/2003.
;
4)
dejavnost sodne izterjave dolgov;
5)
kar zadeva poklicne kvalifikacije določbe Direktive 2005/36/ES, vključno z zahtevami držav članic, kjer se storitev opravlja, ki dejavnost omejujejo na posamezne poklice
;
6)
določbe Uredbe (EGS) št. 1408/71, ki opredeljujejo veljavno zakonodajo;
7)
kar zadeva upravne formalnosti v zvezi s prostim gibanjem oseb in njihovim bivanjem,
določbe Direktive 2004/38/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 29. aprila 2004
o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov, da se prosto gibljejo in prebivajo na ozemlju držav članic
UL L 158, 30.4.2004, str. 77.
, ki opredeljujejo upravne formalnosti, ki jih morajo upravičenci opraviti pri pristojnih organih
namembne države članice
;
8)
kar zadeva pošiljke odpadkov
, sistem dovoljenj iz členov 3 in 4 Uredbe Sveta (EGS) št. 259/93
z dne 1. februarja 1993 o nadzorovanju in kontroli pošiljk odpadkov znotraj Evropske skupnosti, v Skupnost in iz nje
UL L 30, 6.2.1993, str. 1.
Uredba, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2557/2001 (UL L 349, 31.12.2001, str. 1).
;
9)
avtorske pravice, sorodne pravice, pravice, zajete v Direktivi Sveta 87/54/EGS
z dne 16. decembra 1986 o pravnem varstvu topografije polprevodniških izdelkov
UL L 24, 27.1.1987, str. 36.
in v Direktivi 96/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta
z dne 11. marca 1996 o pravnem varstvu baz podatkov
UL L 77, 27.3.1996, str. 20.
ter pravice industrijske
lastnine;
10)
obvezno
revizijo;
11)
storitve,
ki so prepovedane
v državi članici, v katero se je ponudnik preselil za namene opravljanja svojih storitev, če je takšna prepoved utemeljena z razlogi, ki se nanašajo na javni red, javno varnost ali javno zdravje;
12)
posebne zahteve države članice, v katero se je ponudnik preselil, ki so neposredno povezane s posebnostmi kraja, kjer se storitev opravlja,
s posebnim tveganjem, ki izhaja iz storitve v kraju, v katerem se storitev opravlja, ali z zdravjem in varnostjo na delovnem mestu
in katerih upoštevanje je nujno potrebno za ohranjanje javnega reda, javne varnosti, javnega zdravja ali varstva
okolja;
13)
registracijo
vozil, zakupljenih v drugi državi članici;
14)
vse določbe mednarodnega zasebnega prava, zlasti določbe v zvezi z obravnavo pogodbenih in nepogodbenih obveznosti, vključno z obliko pogodb.
Člen
23
Odstopanja za
posamezne primere
1.
Z odstopanjem od
člena 21
in samo v izrednih okoliščinah lahko država članica glede ponudnika, ki ima sedež v drugi državi, sprejme ukrepe v zvezi s katero koli od naslednjih točk:
a)
varnost storitev, vključno z vidiki, povezanimi z javnim zdravjem;
b)
opravljanje zdravstvenih poklicev;
c)
varstvo javnega reda, predvsem v zvezi z varstvom mladoletnikov.
2.
Ukrepi iz odstavka 1 se lahko sprejmejo
samo, če
so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:
a)
nacionalni predpisi, v skladu s katerimi je bil sprejet ukrep, niso bili usklajeni na ravni Skupnosti na področjih iz odstavka 1;
b)
ukrepi zagotavljajo prejemniku višjo stopnjo varstva, kot če bi ukrep sprejela izvorna država članica v skladu s svojimi nacionalnimi predpisi;
c)
izvorna država članica ni sprejela nobenega ukrepa ali pa je sprejela ukrepe, ki so nezadostni glede na tiste iz
člena 18(2)
;
d)
ukrepi so sorazmerni.
3.
Odstavka 1 in 2 ne posegata v določbe instrumentov Skupnosti, ki zagotavljajo svobodo opravljanja storitev ali omogočajo odstopanja od slednje.
Oddelek 3
Pravice prejemnikov storitev
Člen 24
Prepovedane omejitve
Države članice prejemnikom ne smejo postavljati zahtev, ki omejujejo uporabo storitve, ki jo opravlja ponudnik s sedežem v drugi državi članici, in sicer zlasti naslednjih zahtev:
a)
obveznosti, da mora pridobiti dovoljenje pri pristojnih organih ali jim podati izjavo;
b)
omejitev glede davčnih olajšav ali odobritve finančne pomoči, če ima ponudnik sedež v drugi državi članici ali zaradi lokacije kraja, kjer se opravlja storitev;
c)
zahtev, ki za prejemnika povzročijo diskriminacijske ali nesorazmerne davke na opremo, potrebno za koriščenje storitve na daljavo iz druge države članice.
Člen 25
Prepoved diskriminacije
1.
Države članice zagotovijo, da za prejemnika ne veljajo diskriminacijske zahteve
izključno
na osnovi njegovega državljanstva ali prebivališča.
2.
Države članice zagotovijo, da splošni pogoji za dostop do storitev, ki jih ponudnik daje na voljo širši javnosti, ne vsebujejo diskriminacijskih določb zaradi
izključno
državljanstva ali prebivališča prejemnika in da hkrati ne preprečujejo možnosti različnih pogojev dostopa v primerih, kjer so te razlike upravičene na osnovi objektivnih meril.
Člen 26
Pomoč prejemnikom
1.
Države članice zagotovijo, da lahko dobijo prejemniki
prek enotnih centrov za stike
,
a)
informacije o zahtevah, ki se uporabljajo v drugih državah članicah na področju dostopa do storitvenih dejavnosti in njihovega opravljanja, zlasti v zvezi z varstvom potrošnikov;
b)
splošne
informacije o pravnih sredstvih, ki so na voljo v primeru spora med ponudnikom in prejemnikom;
c)
podatke, potrebne za navezavo stika z združenji in organizacijami,
pri katerih
lahko ponudniki in prejemniki dobijo praktično pomoč.
Po potrebi svetovanje pristojnih organov vključuje preprost postopni vodič.
Informacije in pomoč se zagotovijo na jasen in nedvoumen način, so brez težav dostopne na daljavo, tudi v elektronski obliki, in se redno posodabljajo.
2.
Države članice lahko odgovornost za izvajanje naloge iz odstavka 1 prenesejo na
kateri koli
drug organ
, kot so evropska informacijska okenca, centri za stike Evropskega izvensodnega omrežja (omrežje EIS), združenja potrošnikov ali Evropski informacijski centri.
Države članice
najpozneje do ...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
Komisiji sporočijo imena in podatke, potrebne za navezavo stika z imenovanimi organi. Komisija jih posreduje vsem državam članicam.
3.
Da se omogoči posredovanje informacij iz odstavka 1, pristojni organ, na katerega se je obrnil prejemnik, naveže stik s pristojnim organom zadevne države članice. Slednji posreduje zahtevane informacije takoj, ko je mogoče. Države članice zagotovijo, da si ti organi nudijo medsebojno pomoč in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev učinkovitega sodelovanja.
4.
Komisija
v skladu s postopkom iz
člena 39(2)
sprejme ukrepe za izvajanje odstavkov 1, 2 in 3, ki podrobno določajo tehnične mehanizme za izmenjavo informacij med organi različnih držav članic in še zlasti mehanizme za interoperabilnost informacijskih sistemov.
Člen 27
Pomoč ponudnikom storitev
1.
Države članice zagotovijo, da lahko ponudniki storitev najpozneje do ...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
zaključijo vse potrebne postopke in uradne zahteve v skladu s to direktivo za izvajanje storitvenih dejavnosti v drugi državi članici pri enotnem centru za stike.
2.
Členi 6 do 8 se uporabljajo skladno z zgoraj navedenim.
Poglavje
V
Kakovost storitev
Člen 28
Informacije o ponudnikih in njihovih storitvah
1.
Komisija in
države
članice zagotovijo, da ponudniki prejemniku,
Evropskemu enotnemu centru za stike in enotnim centrom za stike v namembnih državah članicah
priskrbijo naslednje informacije:
a)
ime ponudnika storitev,
njegovo pravno obliko, če gre za pravno osebo,
naslov njegovega sedeža in podatke, potrebne za hitro vzpostavitev stika in neposredno komuniciranje, po potrebi v elektronski obliki;
b)
če je ponudnik prijavljen v sodnem registru podjetij ali drugem javnem registru, naziv tega registra in registrsko številko ponudnika ali enakovredno sredstvo identifikacije v tem registru;
c)
če je za dejavnost potrebno dovoljenje, podatke o pristojnem organu ali
enotnem centru za stike
;
d)
če ponudnik izvaja storitev, za katero se obračunava DDV, identifikacijsko številko iz člena 22(1)
Šeste direktive Sveta
77/388/EGS
z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
UL L 145, 13.6.1977, str. 1. Direktiva, kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 2006/18/ES (UL L 51, 22.2.2006, str. 12).
;
e)
v primeru zakonsko urejenega poklica strokovni organ ali podobno ustanovo, pri kateri je ponudnik registriran, strokovni naziv in državo članico, v kateri je bil naziv podeljen;
f)
splošne pogoje in določbe, ki jih uporablja ponudnik, če obstajajo;
g)
pogodbene klavzule glede prava, ki se uporablja za pogodbo in/ali pristojna sodišča
;
h)
kjer je zavarovanje poklicne odgovornosti ali enakovredno jamstvo obvezno, podatke iz člena 29(1) in zlasti podatke zavarovatelja ali garanta, poklicno in geografsko območje veljavnosti in dokazilo, da zavarovatelj redno prejema plačila.
2.
Države članice zagotovijo, da so informacije iz odstavka 1, v skladu z izborom ponudnika:
a)
posredovali ponudniki na lastno pobudo;
b)
za prejemnika lahko dostopne na kraju opravljanja storitev ali podpisa pogodbe;
c)
za prejemnika lahko dostopne v elektronski obliki na naslovu, ki ga posreduje ponudnik;
d)
vključene v katero koli informativno gradivo, ki ga ponudnik zagotovi prejemniku, in podrobno predstavljajo njegove storitve.
3.
Države članice zagotovijo, da ponudniki na zahtevo prejemnika predložijo naslednje dodatne informacije:
a)
glavne značilnosti storitve;
b)
ceno storitve ali, če natančne cene ni mogoče navesti, način izračuna cene, tako da jo lahko prejemnik preveri ali dovolj natančno oceni;
c)
pravni status in pravno obliko ponudnika;
d)
pri zakonsko urejenih poklicih navedba poklicnih pravil, ki veljajo v izvorni državi članici in način dostopa do njih.
4.
Države članice zagotovijo, da so informacije, ki jih mora ponudnik predložiti v skladu s tem poglavjem, dostopne ali posredovane na jasen in nedvoumen način pravočasno pred podpisom pogodbe ali, če pisne pogodbe ni, pred začetkom opravljanja storitve.
5.
Zahteve za informacije, navedene v tem poglavju, dopolnjujejo zahteve, določene z zakonodajo Skupnosti, in ne preprečujejo državam članicam, da za ponudnike na svojem ozemlju postavijo dodatne zahteve za informacije.
6.
Komisija lahko v skladu s postopkom iz
člena 39(2)
natančno navede vsebino informacij, določenih v odstavkih 1 in 3 tega člena, glede na posebno naravo določenih dejavnosti. Prav tako lahko natančno določi praktična sredstva za izvajanje odstavka 2.
Člen 29
Zavarovanje poklicne odgovornosti in garancije
1.
Države članice
lahko zahtevajo
, da so ponudniki, katerih storitve pomenijo
neposredno in
posebno tveganje za zdravje ali varnost prejemnika
ali tretjo osebo ali finančno varnost
prejemnika ali
za okolje
,
obvezno
zavarovani
ustrezno naravi in stopnji tveganja
s pogodbo o zavarovanju poklicne odgovornosti, ali
zagotovijo
katero koli drugo enakovredno ali primerljivo obliko jamstva oz. odškodnine.
Zavarovanje poklicne odgovornosti ali jamstvo vključuje tudi tveganja, povezana s storitvami, ki so opravljene v drugi državi članici.
2.
Države članice lahko zahtevajo, da ponudnik storitev, ki se prvič preseli iz ene države članice v drugo, da bi opravljal storitev, vnaprej v obliki pisne izjave obvesti pristojne organe v namembni državi o zavarovalnem kritju ali drugih načinih osebnega ali kolektivnega zavarovanja poklicne odgovornosti. Takšno izjavo mora ponudnik storitev obnoviti enkrat letno, če namerava med zadevnim letom opravljati začasne ali priložnostne storitve v tej državi članici. Ponudnik storitev lahko predloži izjavo v kakršni koli obliki.
3.
Države članice zagotovijo, da ponudniki
prejemniku posredujejo
informacije o zavarovanju ali garanciji iz odstavka 1 in še zlasti podatke, potrebne za navezavo stika z zavarovateljem ali garantom, ter območje veljavnosti zavarovanja ali garancije.
4.
Če ponudnik ustanovi sedež na njihovem ozemlju
ali tam opravlja storitve
, države članice od njega ne morejo zahtevati zavarovanja poklicne odgovornosti ali finančne garancije, če že ima enakovredno ali glede na namen primerljivo garancijo v drugi državi članici, kjer že ima sedež.
Če država članica zahteva zavarovanje za finančna tveganja, povezana s poklicno odgovornostjo, prizna kot zadosten dokaz potrdilo, ki ga je ponudniku storitev s sedežem v drugi državi članici izdala banka ali zavarovalnica države članice, kjer ima ponudnik sedež.
V primeru delne enakovrednosti pa lahko države članice zahtevajo dodatno garancijo za kritje tveganj, ki jih osnovno zavarovanje ne pokriva.
5.
Odstavki 1 do 4
ne vplivajo na zavarovanje poklicne odgovornosti ali garancije, predvidene v drugih instrumentih Skupnosti.
6.
Za izvajanje odstavka 1 lahko Komisija v skladu s postopkom iz
člena 39(2)
pripravi seznam storitev, ki imajo značilnosti, navedene v odstavku 1, in določi skupna merila za ugotavljanje, ali je zavarovanje ali garancija glede na naravo ter stopnjo tveganja ustrezna.
Člen 30
Poprodajne garancije
Države
članice zagotovijo, da ponudniki predložijo prejemniku na njegovo zahtevo podatke o obstoju poprodajnih garancij, o njihovi vsebini, o ključnih merilih za njihovo uporabo, zlasti glede obdobja veljavnosti in območja ozemeljske
veljavnosti.
Člen 31
Poslovno komuniciranje za zakonsko urejene poklice
1.
Države članice umaknejo vsako popolno prepoved glede poslovnega komuniciranja za zakonsko urejene poklice.
2.
Države članice zagotovijo, da je poslovno komuniciranje za zakonsko urejene poklice v skladu s poklicnimi pravili, usklajenimi z zakonodajo Skupnosti, in se – v skladu s posebnostmi posameznega poklica – nanaša zlasti na neodvisnost, dostojanstvo in integriteto poklica ter tudi na poslovno skrivnost.
Člen 32
Multidisciplinarne dejavnosti
1.
Države članice zagotovijo, da za ponudnike ne veljajo zahteve, ki jih zavezujejo, da izvajajo izključno določeno dejavnost, ali jih omejujejo, da izvajajo različne dejavnosti skupaj ali v partnerstvu.
Takšne zahteve pa lahko veljajo za naslednje ponudnike:
a)
za zakonsko urejene poklice, če so te zahteve upravičene za zagotavljanje skladnosti s pravili, ki urejajo poklicno etiko in ravnanje, ki se razlikujeta glede posebnosti posameznega poklica;
b)
za ponudnike storitev na področju certificiranja, akreditacije, tehničnega nadzora, preverjanja ali preizkusov, če so te zahteve upravičene za zagotavljanje njihove neodvisnosti in nepristranskosti.
2.
Če so multidisciplinarne dejavnosti dovoljene, države članice zagotovijo:
a)
da se preprečita nasprotje interesov in nezdružljivosti med nekaterimi dejavnostmi;
b)
da se zagotovita neodvisnost in nepristranskost, ki ju zahtevajo nekatere dejavnosti;
c)
da so pravila, ki urejajo poklicno etiko in ravnanje, za različne dejavnosti združljiva, zlasti glede poslovne skrivnosti.
3.
Države članice zagotovijo, da ponudniki prejemniku na njegovo zahtevo predložijo informacije o svojih multidisciplinarnih dejavnostih in partnerstvih ter o ukrepih, ki so jih sprejeli za preprečevanje nasprotja interesov. Te informacije se vključijo v katero koli informativno gradivo, v katerem ponudniki navedejo natančen opis svojih
storitev
.
Člen 33
Politika kakovosti storitev
1.
Države članice sprejmejo v sodelovanju s Komisijo spremljevalne ukrepe za spodbujanje ponudnikov, da prostovoljno zagotavljajo kakovost storitev, zlasti tako, da:
a)
neodvisni organi certificirajo ali ocenijo njihove dejavnosti;
b)
pripravijo svoj dokument kakovosti ali sodelujejo pri dokumentih kakovosti ali označbah kakovosti, ki jih na ravni Skupnosti pripravijo strokovni organi.
2.
Države članice zagotovijo, da so informacije o pomembnosti nekaterih označb in meril za uporabo označb ali drugih znakov kakovosti, ki se nanašajo na storitve, prejemniku in ponudnikom lahko dostopne.
3.
Države članice sprejmejo v sodelovanju s Komisijo spremljevalne ukrepe za spodbujanje strokovnih organov in tudi gospodarskih zbornic ter obrtnih združenj držav članic, da sodelujejo na ravni Skupnosti in tako spodbudijo kakovost opravljanja storitev ter zlasti poenostavijo ocenjevanje usposobljenosti ponudnika.
4.
Države članice sprejmejo v sodelovanju s Komisijo spremljevalne ukrepe za spodbujanje razvoja neodvisnega ocenjevanja kakovosti in pomanjkljivosti opravljanja storitev ter zlasti razvoja primerjalnih poskusov ali preverjanj na ravni Skupnosti in sporočanja teh rezultatov.
5.
Države članice
v sodelovanju s Komisijo
spodbujajo razvoj prostovoljnih evropskih standardov, da bi izboljšale združljivost storitev, ki jih opravljajo ponudniki v različnih državah članicah, informacije, namenjene prejemniku, in kakovost opravljanja storitev.
Člen 34
Reševanje sporov
1.
Države članice sprejmejo potrebne splošne ukrepe, da ponudniki predložijo poštni naslov, številko faksa ali elektronski naslov
in telefonsko številko
, kamor lahko vsi prejemniki, vključno s tistimi, ki bivajo v drugi državi članici, pošljejo pritožbo ali zahtevo za informacije o storitvi, ki jo opravljajo.
Ponudniki predložijo svoj pravni naslov, če ta ni isti kot njihov običajni poštni naslov.
2.
Države članice sprejmejo potrebne splošne ukrepe, da ponudniki v najkrajšem možnem času odgovorijo na pritožbe iz odstavka 1 in naredijo vse, da bi našli
zadovoljivo
rešitev.
3.
Države članice sprejmejo potrebne splošne ukrepe, ki zavezujejo ponudnike, da dokažejo skladnost z obveznostmi glede zagotavljanja informacij, določenimi v tej direktivi, ter dokažejo, da so te informacije točne.
4.
Če je za izvrševanje sodne odločbe potrebna finančna garancija, države članice priznajo enakovredne garancije, vložene pri ponudniku ali organu s sedežem v drugi državi članici.
5.
Države članice sprejmejo potrebne splošne ukrepe, da ponudniki, za katere velja kodeks ravnanja ali so člani trgovinskega združenja ali strokovnega organa, ki predvideva izvensodno reševanje sporov, o tem ustrezno obvestijo prejemnika in ta podatek navedejo v vseh dokumentih o podrobni predstavitvi storitev; ob tem navedejo, kako priti do podrobnih informacij glede takšnega reševanja sporov in pogojev za njegovo uporabo.
Člen 35
Informacije o ugledu ponudnika
1.
Države članice na zahtevo pristojnega organa druge države članice zagotovijo informacije o kazenskih obsodbah, kaznih, upravnih ali disciplinskih ukrepih in odločitvah zaradi plačilne nesposobnosti ali povzročitev stečaja z goljufijo, ki so jih ponudniku naložili pristojni organi, in ki
so neposrednega pomena za njegovo usposobljenost
ali strokovno zanesljivost.
Zahtevo v skladu s tem odstavkom je treba ustrezno utemeljiti, zlasti razloge za zahtevo informacij.
2.
Država članica, ki sporoči informacije iz odstavka 1, hkrati opredeli, ali je posamezna odločitev dokončna ali je bila proti njej vloženo pravno sredstvo. V slednjem primeru zadevna država članica navede predvideni datum odločitve glede pritožbe.
Država članica navede tudi določbe nacionalne zakonodaje, na podlagi katerih je bil ponudnik obsojen ali kaznovan.
3.
Izvajanje
odstavkov 1 in 2
mora biti v skladu
z določbami o varstvu osebnih podatkov in
pravicami, ki se zagotavljajo osebam, obsojenim ali kaznovanim,
vključno s strani poklicnih združenj
, v zadevni državi članici.
Vse zadevne informacije, ki so javne, morajo biti potrošnikom zlahka dostopne.
Poglavje VI
Konvergenčni program
Člen 36
Kodeksi ravnanja na ravni Skupnosti
1.
Države članice sprejmejo v sodelovanju s Komisijo spremljevalne ukrepe za spodbujanje priprave,
še posebno s strani strokovnih organov, organizacij in združenj, kodeksov ravnanja, namenjenih lajšanju opravljanja storitev ali ustanovitvi sedeža ponudnika v drugi državi članici
na ravni Skupnosti v skladu z zakonodajo
Skupnosti.
2.
Države članice zagotovijo, da so kodeksi ravnanja iz odstavka 1 dostopni na daljavo v elektronski
obliki.
3.
Države članice zagotovijo, da ponudniki na zahtevo prejemnika ali v vsem informativnem gradivu s podrobno predstavitvijo storitev navedejo kodeks ravnanja, ki za njih velja, naslov, kjer je ta dosegljiv v elektronski obliki, in jezikovne različice, v katerih je na
voljo.
Člen 37
Dodatno usklajevanje
1.
Komisija najpozneje
do ...
*
Eno leto po začetku veljavnosti te direktive.
oceni možnost predstavitve predlogov instrumentov za usklajevanje o:
a)
podrobnih pravilih za opravljanje storitev prevoza
gotovine;
b)
dostopu
do dejavnosti sodne izterjave dolgov
;
c)
storitvah varovanja.
Člen 38
Medsebojno ocenjevanje
1.
Države članice najpozneje
do ...
*
Tri leta po začetku veljavnosti te direktive.
Komisiji predložijo poročilo, ki vsebuje informacije, navedene v
členu 15(4),
o zahtevah, ki se morajo
oceniti.
2.
Komisija posreduje poročila iz odstavka 1 državam članicam, ki v šestih mesecih predložijo pripombe na vsako poročilo. V tem času se Komisija o teh poročilih posvetuje z zainteresiranimi stranmi.
3.
Komisija predstavi poročila in pripombe držav članic odboru iz
člena 39(1)
, ki lahko predloži pripombe.
4.
Najpozneje
do
...
**
Štiri leta po začetku veljavnosti te direktive.
* predloži Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu zbirno poročilo, v katerem povzame pripombe iz odstavkov 2 in 3, in mu po potrebi priloži predloge dodatnih pobud.
Člen 39
Odbor
1.
Komisiji pomaga odbor, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic in mu predseduje predstavnik Komisije.
2.
Pri sklicevanju na ta odstavek se uporabljata člena 3 in 7 Sklepa 1999/468/ES v skladu z določbami člena 8 tega sklepa.
3.
Odbor sprejme svoj poslovnik.
Člen 40
Določba o pregledu
Po zbirnem poročilu iz
člena 38(4)
predloži Komisija Evropskemu parlamentu in Svetu vsaka tri leta
obširno
poročilo o uporabi te direktive
, zlasti členov 2 in 21,
ter mu po potrebi priloži predloge za njene spremembe.
Člen 41
Sprememba Direktive 98/27/ES
Prilogi Direktive 98/27/ES se doda naslednja točka:
13.
Direktiva
2006/…/ES
Evropskega parlamenta in Sveta z dne ...
[
o storitvah na notranjem trgu
]
*
__________________
*
UL L ...
Poglavje VII
Končne določbe
Člen 42
1.
Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje
do
...
*
Tri leta
po začetku veljavnosti
te
direktive.
. Države članice sporočijo Komisiji besedilo teh določb in primerjalno tabelo med navedenimi določbami in to direktivo.
Države članice se v sprejetih predpisih sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.
2.
Države članice sporočijo Komisiji besedila temeljnih predpisov nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva.
Člen 43
Ta direktiva začne veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
Člen 44
Ta direktiva je naslovljena na države članice.
V ,
Za Evropski parlament Za Svet
Predsednik Predsednik
